Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить в рахунок задоволення своїх вимог за договором позики в розмірі, визначеному рішеннями судів, що набрали законної сили, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS], а також примусово виселити [PERSON], [PERSON] та малолітнього [PERSON] без надання іншого житла. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що відповідно до договору відступлення права вимоги за договором позики та договору відступлення права вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених з первісним кредитором 28.12.2012 року, він набув прав первісного кредитора вимагати виконання зобов'язань відповідача за договором позики від 29.12.2009 року та прав іпотекодержателя за укладеним того ж дня в його забезпечення іпотечним договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідач [PERSON] не виконала своїх зобов'язань за договором позики, у зв'язку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав в суд із позовом. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року, зміненим рішення апеляційного суду Харківської області від 21.01.2014 року, частково скасованих ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2014 року, рішенням від 13.10.2014 року суду першої інстанції за наслідками нового розгляду справи в скасованій частині, що набрало законної сили, а також рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2014 року загалом вирішено стягнути з відповідача за договором позики від 29.12.2009 року на користь позивача 955 657,99 грн. В рахунок задоволення своїх вимог в цьому розмірі, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 29.12.2009 року - належну відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] шляхом надання іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки на його розсуд будь-якій особі покупцю за процедурою згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на момент продажу, визначеної на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності, з наданням позивачу прав пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, бюро технічної інвентаризації, органів нотаріату і приватних нотаріусів, інших державних органів, установ, підприємств, організацій з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти інші дії, пов'язані з вирішенням цих питань, і примусово виселити відповідачів з квартири, що є іпотечним майном. Задля збереження предмета іпотеки від знищення чи пошкодження, а також належного його господарського використання, просить передати предмет іпотеки йому в управління на період до його реалізації. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, але від нього до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, заявлені позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідачів - адвокат Гончаров Д.Ю., який діє, одночасно, як законний представник малолітнього [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Через канцелярію суду надав письмові заперечення в яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з їх необґрунтованістю. Представник третьої особи до суду не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, через канцелярію суду надав письмові заперечення проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до положень ст. ст. 169, 197 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних в ній доказів та без фіксування судового процессу звукозаписувальними технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом було встановлено, що 29.12.2009 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за реєстровим №5205, відповідно до якого відповідачу була надана позика в сумі 49 600,00 доларів США, а відповідач зобов'язалася повертати позичені кошти частинами по 800,00 доларів США до 29 числа кожного місяця по 29.11.2010 року і здійснити остаточне повернення позики в сумі 40 800,00 доларів не пізніше 29.12.2010 року. В п. 4 договору позики відповідач стверджувала, що зазначені в цьому договорі валютні цінності отримала від позикодавця ще до підписання цього договору. Умовою п. 5 договору позики від 29.12.2009 року сторони встановили відповідальність відповідача за несвоєчасне виконання зобов'язань за цим договором у вигляді неустойки в розмірі 5 000,00 грн. за кожний день, починаючи з шостого дня прострочення. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, 29.12.2009 року між ними був укладений іпотечний Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. за № 5214, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 44, 0кв. м., загальною площею 65, 0 кв. м. і належить їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПН ХМНО Широковою В. А. 29.12.2009 року за № 5208, який було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, номер витягу 8140645, номер правочину 3784255. Відповідач порушила свої зобов'язання за договором позики від 29.12.2009 року і замість належних 49 600,00 доларів США, повернула позикодавцеві лише 8 800,00 доларів США. 28.12.2012 року між первісним кредитором [PERSON] з однієї сторони та позивачем [PERSON] з іншої сторони укладено Договір відступлення права вимоги за договором позики та Договір відступлення права вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. за реєстровими №№ 4886, 4888, у зв'язку з чим до позивача, як нового кредитора, перейшли всі права первісного кредитора за договором позики та за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених 29.12.2009 року і посвідчених ПН ХМНО Широковою В. А. за №№ 5205, 5214. 03.01.2013 року представник первісного кредитора, як позикодавця та іпотекодержателя за договором позики та іпотечним договором, засобами поштового зв'язку цінними та рекомендованими листами з повідомленнями про вручення повідомив відповідача про укладення ним з позивачем договорів відступлення прав вимоги від 28.12.2012 року і перехід прав кредитора за цими договорами до позивача. 28.01.2013 року, з метою позасудового врегулювання спору, позивач звертався засобами поштового зв'язку цінними та рекомендованими листами до відповідача із вимогами про усунення порушення основного зобов'язання із зазначенням стислого змісту порушених зобов'язань і вимогою про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк. Але відповідач проігнорувала вимоги позивача, і він звернувся за захистом своїх прав в суд із позовом про стягнення з неї суми боргу за договором позики, в якому просив стягнути з неї на свою користь суму позичених коштів, процентів за користування позикою, трьох процентів річних і неустойки. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року вимоги позивача були задоволені частково і вирішено стягнути з відповідача на його користь 326 114,40 грн. в рахунок боргу, що еквівалентно 40 800,00 доларам США, 24 202,80 грн. в рахунок трьох процентів річних, що еквівалентно 3 028,00 доларам США, 32 000,00 грн. в рахунок неустойки за період з 25.06.2012 року по 25.06.2013 року та судовий збір в сумі 3 457,41 грн.. Рішенням від 21.01.2014 року апеляційний суд Харківської області частково змінив рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року, скасувавши його в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки з відмовою в задоволенні цієї вимоги. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2014 року скасовані рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21.01.2014 року в частині вирішення спору про стягнення з відповідача процентів за користування позикою та неустойки, а справу в цій частині направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. 13.10.2014 року Московським районним судом м. Харкова за результатами нового розгляду справи в частині стягнення з відповідача процентів за користування позикою та неустойки винесене заочне рішення про стягнення на користь позивача процентів за користування відповідачем позикою в період з 29.12.2009 року по 25.06.2013 року в сумі 154 105,27 грн. та неустойки за період з 25.06.2012 по 25.06.2013 року в сумі 326 114,40 грн., а всього стягнуто 480 219,67 грн. Рішенням від 18.01.2017 апеляційний суд Харківської області частково змінив заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.10.2014, в частині періоду та суми стягуваних процентів та загальної суми стягнення, у звязку з чим абзац другий резолютивної частини рішення було викладено в наступній редакції: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за період з 25.06.2010 року по 25.06.2013 року в сумі 122 961,71 грн. та неустойку за період з 25.06.2012 року по 25.06.2013 року в сумі 326 114, 40 грн., всього - 449 076, 11 грн.. Крім того, заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2014 року додатково стягнуто з відповідача на користь позивача проценти за користування коштами, позиченими за договором позики від 29.12.2009 року, три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу та неустойку за період з 25.06.2013 року по 16.12.2013 року на загальну суму 117 991,71 грн. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 29.12.2009 року складається з еквівалентів основної суми боргу в сумі 326 114,40 грн. та трьох процентів річних на 25.06.2013 року в сумі 24 202, 80 грн. згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2013 року; процентів за користування позикою за період з 25.05.2010 року по 25.06.2013 року в сумі 122 961, 71 грн. та неустойки за період з 25.06.2012 року по 25.06.2013 року в розмірі 326 114,40 грн., згідно заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 року та рішення апеляційного суду від 18.01.2017; процентів за користування позикою та трьох процентів річних і неустойки за період з 25.06.2013 року по 16.12.2013 року на загальну суму 117 991,71 грн. відповідно до заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.03.2014 року, а всього - 924 514, 43 грн. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Частиною 5 ст. З Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч.1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Зважаючи на те, що [PERSON] не виконала свої зобов'язання за договором позики від 29 грудня 2009 року [PERSON] має вправо задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки, виключно, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження». Суд відмовляє позивачу в задоволенні інших позовних вимог, виходячи з наступного. Так, зокрема, позивач просить суд надати йому право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю на його розсуд за ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на стадії оцінки майна з наданням всіх повноважень продавця, в тому числі з правами пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця) до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», органів нотаріату і приватних нотаріусів та інших державних органів, установ, підприємств, організацій з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з вирішенням цих питань. Надання позивачу вищезгаданих повноважень може порушити права третіх осіб, які зареєстровані та проживають в іпотечній квартирі, зокрема, право [PERSON], а також малолітнього [PERSON]. Також суд звертає увагу на те, що позивачем зазначено завищену суму, в рахунок якої він просить звернути стягнення на предмет іпотеки, що також унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб, запропонований позивачем. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна ТОВ «Харківська інвестиційна агенція нерухомості» від 25 лютого 2016 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 533 920 грн., ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 782 400 грн.( а. с.141-152, 153-161). Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» суд, при винесенні рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки має право визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої в ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», або продажу предмету іпотеки з прилюдних торгах, що встановлено в ст. 41 ЗУ «Про іпотеку». Умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 29.12.2009 р. не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом надання іпотекодержателю за процедурою згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на момент продажу, визначеної на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності, з наданням позивачу прав пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, бюро технічної інвентаризації, органів нотаріату і приватних нотаріусів, інших державних органів, установ, підприємств, організацій з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти інші дії, пов'язані з вирішенням цих питань, З урахуванням наведеного, суд вважає, за необхідне в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 29.12.2009 року, яка становить - 924 514 (дев'ятсот двадцять чотири тисячі п'ятсот чотирнадцять) грн. 43 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підстави оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Щодо вимоги позивача про виселення з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] усіх мешканців, без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з реєстраційного обліку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 ЗУ "Про іпотеку" в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Посилання позивача на те, що [PERSON] в протиправний спосіб, без відома іпотекодержателя, ще 03.10.2012 року було зареєструвано (прописано) дочку [PERSON] та онука [PERSON], як на підставу їх виселення, не знаходить свого підтвердження, оскільки відступлення прав вимоги за договором позики відбулося лише 28.12.2012 року. Більше того, суд зазначає, що в договорі іпотеки відсутне застереження у відповідності до якого іпотекодавцю заборонялось би реєстрація в іпотечному майні членів своєї родини. Також суд звертає увагу й на те, що матеріали справи містять лише відомості про інформування [PERSON] про добровільне звільнення іпотечного майна, жодного підтвердження належного інформування [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] про добровільне виселення з квартири [ADDRESS] позивачем суду не надано. За таких обставин постановлення рішення суду про їх виселення, взагалі, є передчасним. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норми статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло. З договору іпотеки вбачається, що вказана квартира [ADDRESS], яка була предметом іпотеки, належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5208, тобто був придбаний не за рахунок позичених коштів. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок позики і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, та, зокрема, недотримання порядку, передбаченого змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, є підставами для відмови в задоволенні позову про виселення. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі № 6-875цс15, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень. Питання судових витрат суд вирішує у порядку ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial