Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] пред'явила до суду позов до відповідача Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про захист прав споживачів, в якому просить визнати недійсним п. 2.8 Кредитного договору №500959324 від 10 вересня 2014 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством ПАТ "Альфа-Банк". В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10 вересня 2014 року між нею та ПАТ "Альфа-Банк" укладено договір кредиту №500959324. Відповідно до Додатку 1 до вказаного кредитного договору мета кредиту - споживчі потреби. Відповідно до п. 2.8 кредитного договору зазначено "2.8 Комісійна винагорода Банку: 2.8.1 за управління кредитом - 2,20%, за період з 1-го місяця користування Кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 2,20% від суми кредиту, Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті розраховується від суми Кредиту, зазначеної в п. 2.1 Розділу № 1 цього договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування Кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього договору та його невід'ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання Кредиту або першого дня періоду,який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення Позичальником кредиту, що вказана в п. 2.3 Розділу № 1 цього Договору. В будь-якому випадку сплата Позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування Позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення Кредиту за цим Договором; 2.8.2 - за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно - технічного комплексу самообслуговування(далі - ПТКС) агентів Банку без ПДВ становить 1,8% від суми переказу, без ПДВ. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується Позичальником кожного разу під час здійснення будь-яких платежів за цим Договором із використанням ПТКС. 2.8.3 - за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на Рахунок в касах Банку у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.(включно) - 35 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується Позичальником зі здійснення розрахункового обслуговування Позичальника в операційних касах Банку. 2.8.4 - за переказ коштів за допомогою програмно - технічного комплексу самообслуговування ПАТ "Альфа-Банк"(банкомат з функцією cash-in) у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.(включно) - 10 грн. 2.8.5 за надання Кредиту становить 0 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується позичальником одноразово при наданні Кредиту, в порядку передбаченому п. 2.4 Розділ № 1 цього Договору." Відтак, позивачка вважає, що вказані пункти договору є несправедливими, незаконними та такими, що суперечать вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", а тому підлягають визнанню недійсними, оскільки споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону України "Про захист прав споживачів". Також вказує, що відповідно до Додатку № 1 до Договору, який є його невід'ємною частиною, не передбачено сплату платежів за управління кредитом, що відповідно зазначено в стовпчику № 5.1 графіку платежів. Однак в цьому ж графіку в стовпчику № 5.4 "Інші послуги банку(валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо)" зазначено платіж 536,30 грн. щомісячно, без його розшифровки в тексті Договору. Тобто, відповідачем в графіку платежів встановлено платіж за неіснуючі послуги, тобто такі, що не надаються споживачу, однак вимагається сплата коштів. Від відповідача Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" надійшли письмові заперечення проти позову, згідно яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що посилання сторони позивача на порушення Банком законодавства та безпідставне нарахування і вимога сплати коштів комісійної винагороди щомісячно як на підставу визнання недійсним п. 2.8 кредитного договору є помилковим, оскільки згідно ч.4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено серед іншого, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. При цьому, позивач при підписанні кредитного договору від 28.07.2014 року та при підписанні Додатку №1 до нього, який графіком платежів, був ознайомлений Банком із умовами кредитування та графіком сплати коштів, про що свідчить його підпис у цій анкеті. Позивач усвідомлював та погодився із такими умовами надання кредиту як сплата основної суми кредиту, так і відсотків за його користування. Таким чином, кредитний договір між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, де у додатку №1 до договору в п.5.4 передбачено сплату, яка по своїй природі є визначеною в п.2.8 договору комісійною винагородою. Неповне зазначення, а так само зазначення назви вказаних нарахувань в п.5.4 додатку №1 до договору як «інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення, тощо) не може, бути підставою для визнання недійсним погодженого сторонами при укладенні договору умов п.2.8. Крім того, передбачена п.2.8 договору сума комісійної винагороди може входити до поняття "тощо", що міститься в п 5.4 додатку №1.Таким чином, представником позивача не доведено недобросовісності в діях відповідача і невідповідність нормам законодавства вимог п.2.8 договору про надання кредиту. Крім того, укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Також вказує, що виходячи із положень Розділу 2 "Загальні умови споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ "Альфа-Банк" комісія за управління кредитом сплачується не за послуги банку на свою користь, а на користь позичальника, що відповідно не порушує вимог чинного законодавства. Відтак, відповідач вважає, що при укладенні оспорюваного правочину було дотримано всі вимоги законодавства. В процесі розгляду справи представником позивача подано до суду письмові додаткові пояснення, згідно яких вказує, що Розділ 2 Кредитного договору, на який покликається відповідач у письмових запереченнях, не підписаний Клієнтом. При цьому, станом на момент підписання Розділу 1, такий документ як Розділ 2 Кредитного договору був відсутній. А тому, з огляду на те, що позивачка не була ознайомлена із положеннями Розділу 2, та те, що її підпис під вказаним документом відсутній, вважає, договір в частині умов викладених у Розділі 2 неукладеним, при цьому, зазначаючи, що просить визнати недійсним лише п.2.8 Розділу 1 Кредитного договору, яким передбачено нарахування "комісійної винагороди банку", зміст якого не пояснюють умови договору та не називають конкретних послуг, які повинен оплатити позивач. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак її представник адвокат Майка М. Б. попередньо подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" у судове засідання не з'явився, попередньо надіславши до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, за відсутності сторін. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні факти: 10 вересня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" укладено договір кредиту №500959324, згідно пункту 2.1 якого банк надав позичальнику кредит в сумі 21281,69 гривень зі сплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 15,99% річних, з датою повернення кредиту 11 вересня 2019 року. Відповідно до Додатку 1 до вказаного кредитного договору мета кредиту - споживчі потреби. Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Згідно п. 2.8.1. договору відповідач для позичальника встановив комісійну винагороду за управління кредитом за період з 1-го місяця користування Кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 2,52% від суми кредиту, Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті розраховується від суми Кредиту, зазначеної в п. 2.1 Розділу № 1 цього договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування Кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього договору та його невід'ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання Кредиту або першого дня періоду,який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення Позичальником кредиту, що вказана в п. 2.3 Розділу № 1 цього Договору. В будь-якому випадку сплата Позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування Позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення Кредиту за цим Договором; 2.8.2 - за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно - технічного комплексу самообслуговування(далі - ПТКС) агентів Банку без ПДВ становить 1,8% від суми переказу, без ПДВ. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується Позичальником кожного разу під час здійснення будь-яких платежів за цим Договором із використанням ПТКС. 2.8.3 - за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на Рахунок в касах Банку у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.(включно) - 35 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується Позичальником зі здійснення розрахункового обслуговування Позичальника в операційних касах Банку. 2.8.4 - за переказ коштів за допомогою програмно - технічного комплексу самообслуговування ПАТ "Альфа-Банк"(банкомат з функцією cash-in) у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.(включно) - 10 грн. 2.8.5 за надання Кредиту становить 0 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується позичальником одноразово при наданні Кредиту, в порядку передбаченому п. 2.4 Розділ № 1 цього Договору." Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Надання грошових коштів позичальнику в розумінні положень ст. 1056 ЦК України, вважається послугою яку надає банк для споживача. Відповідно до п.3.6 постанови Правління НБУ від 10травня 2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Як визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року в справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Цивільного Кодексу України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положенням ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину (його частини) кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (його частини). Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин (частина правочину), визнана судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання правочинів недійсними" в п. 9 роз'яснив, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. З урахуванням зазначеного вище та беручи до уваги, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання недійсним п. 2.8. кредитного договору є обґрунтованим, доведеними та підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved