Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить зобов'язати відповідача відмінити розпорядження №3 від 15 січня 2013 року та №40 від 30 серпня 2013 року, зобов'язати відповідача відмінити запис до трудової книжки та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем, розпорядженням сільського голови №22 від 03 травня 2012 року її звільнено з посади касира. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року позивача поновлено на роботі та зобов'язано сплатити заробітну плату у розмірі 11945 (одинадцять тисяч дев'ятсот сорок п'ять гривень) 50 копійок за час вимушеного прогулу з 3 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року. 11 лютого 2013 року державним виконавцем ВДВС Дубровицького районного управління відкрито виконавче провадження та того ж дня закрито у зв'язку з його фактичним виконанням на підставі розпорядження сільського голови №3 від 15.01.2013 року про поновлення позивача на посаді. Як зазначає позивач, дане розпорядження було видано заднім числом, для подання інформації у державну виконавчу службу, у зв'язку з чим позивача до роботи фактично допущено не було. В роз'ясненні Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28.01.2013 року відповідачу було повідомлено, що позивач повинна бути поновлена на попередній роботі і на посаді, яку вона обіймала до звільнення, незалежно від того, чи збереглась її посада. На неодноразове звернення позивача до відповідача про поновлення її на роботі, позивачу було відмовлено. Розпорядженням сільського голови №40 від 30 серпня 2013 року позивача звільнено за прогули, з яким вона не погоджується, оскільки до роботи її допущено не було і у табелі обліку робочого часу відсутні записи про прогули. В судовому засіданні позивач позов підтримала. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Представник відповідача Коваль І.М. позов не визнав, пояснивши що 15.01.2013 року [PERSON] була поновлена на посаді касира Бережківської сільської ради, про що неодноразово повідомлялась та викликалась на роботу. На позивача були заведені табелі обліку робочого часу, однак заробітна плата не нараховувалась, у зв'язку з відсутністю її більше, як півроку на робочому місці, а у табелях ставилась відмітка про невихід її на роботу. Трудової книжки для здійснення у ній запису не надавала і 30.08.2013 року була звільнена з роботи за прогули. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та представників відповідача, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Розпорядженням сільського голови Бережківської сільської ради №22 від 03 травня 2012 року, позивача було звільнено з посади касира. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2012 року позивача поновлено на роботі та зобов'язано відповідача сплатити заробітну плату у розмірі 11945 (одинадцять тисяч дев'ятсот сорок п'ять гривень) 50 копійок за час вимушеного прогулу з 3 травня 2012 року по 27 грудня 2012 року (а.с.59). Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28.01.2013 року відповідачу було повідомлено, що позивач повинна бути поновлена на попередній роботі на посаді, яку вона обіймала до звільнення, незалежно від того, чи збереглась її посада чи ні (а.с.57, 58). Розпорядженням сільського голови №3 від 15.01.2013 року [PERSON] було поновлено на посаді касира Бережківської сільської ради (а.с.6). 11 лютого 2013 року державним виконавцем відділу державної викової служби Дубровицького районного управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження та того ж дня було винесено постанову, про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з його фактичним виконанням, на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.6). Ухвалою колегії судів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 30.09.2013 року, винесеною за скаргою позивача, постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 11.02.2013 року було скасовано (а.с.55,56). Відновивши виконавче провадження 10.10.2013 року, державним виконавцем 11.10.2013 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з його фактичним виконанням на підставі розпорядження сільського голови №3 від 15 січня 2013 року. Постановою державного виконавця від 18 грудня 2013 року виконавче провадження відновлено, а постановою від 19 грудня 2013 року - закінчено виконавче провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Дубровицького районного суду від 18 лютого 2014 року відмовлено в задоволенні скарги позивача про скасування постанови державного виконавця відділу ДВС Дубровицького районного управління юстиції Пахольчук Лесі Юріївни від 19 грудня 2013 року ВП №36454076 (а.с.83), яку колегією судів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 10.04.2014 року, залишено без змін. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 10.04.2014 року, яка набрала законної сили, встановлено, що Бережківською сільською радою видано відповідне розпорядження про поновлення на роботі позивачки по справі, вівся табель обліку робочого часу, тобто мав місце допуск до роботи та фактичне виконання рішення суду, а відповідно до п.8 ч.1 ст. 49 цього Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Тобто постановою державного виконавця від 18 грудня 2013 року виконавче провадження відновлено, а постановою від 19 грудня 2013 року - закінчено виконавче провадження на підставі п.8 ч.І ст.49, ст.50 Закону України "Про виконавче провадження". Державним виконавцем при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 19 грудня 2013 року дотримано вимог ст.ст.49,76 Закону України "Про виконавче провадження". Тому позовні вимоги позивача щодо зобов'язання Відповідача відмінити розпорядження № 3 від 15 січня 2013 року та зобов'язання відповідача відмінити запис до трудової книжки №7 не підлягають до задоволення, оскільки такі дії відповідача є взаємопов'язаними між собою і були вчинені на виконання рішення Апеляційного суду Рівненської області і виконавче провадження було закрито у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК не доказується. І як роз'яснив Пленум ВСУ у постанові «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.09, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 14 ЦПК). Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є «обов'язковість рішень суду». Умови і порядок виконання на території України судових рішень визначаються Законом України «Про виконавче провадження». Обов'язок виконувати судове рішення випливає не з рішення суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд. Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця. Позовна вимога про стягнення з Відповідача - Бережківської сільської ради на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягає до задоволення, оскільки відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак, вказана норма, на яку посилається позивачка як на підставу своїх вимог не підлягає застосуванню в даних відносинах оскільки позивач вже зверталась до суду з вищезазначеною вимогою, її було поновлено на роботі рішенням апеляційного суду ще 27.12.2012 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодовано моральну шкоду, яке на даний час фактично виконано. У позивача також відсутні правові підстави звертатись до суду з вимогою щодо зобов'язання Відповідача відмінити розпорядження № 40 від 30 серпня 2013 року і ця вимога не підлягає до задоволення, оскільки саме на виконання рішення апеляційного суду від 27.12.2012 року Бережківською сільською радою було видано розпорядження про поновлення на роботі позивачки по справі, яке вона також просить відмінити, тоді ж вівся табель обліку робочого часу (а.с. 29-37), в якому за весь період проставлено невихід на роботу позивачки і ці обставини були перевірені державним виконавцем, про що складено відповідний акт. Тобто мав місце допуск до роботи та фактичне виконання рішення суду, що знову ж таки встановлено вищезгаданою ухвалою апеляційного суду та не підлягає доказуванню. Тим більше, що у позивачки після прийняття рішення судом про поновлення на роботі, виник обов'язок з'явитись на роботу, позивачці відповідачем надсилались відповідні повідомлення, прохання (а.с.40-42), де було вказано про необхідність повідомлення нею поважності причин невиходу на роботу, надання підтверджуючих документів та необхідності явки в сільську раду для дачі пояснень по причинах неявки на роботу, однак позивач не з'являлась, пояснень не надавала і тому цим розпорядженням №40 від 30.08.2013 року на підставі актів про відсутність на робочому місці і було звільнено [PERSON] з посади касира за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП. Посилання позивачки на ту підставу, що її не могли звільнити з роботи, оскільки вона має відповідні гарантії як мати , що має дитину, яка не досягла 3-х річного віку, є безпідставними, оскільки із свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.22) вбачається, що датою його народження є [INFO], розпорядження про звільнення [PERSON] з посади касира було видане 30 серпня 2013 року, тобто на той час дитина досягнула трьох річного віку і в відповідача були підстави приймати відповідне розпорядження . Тому, на підставі викладеного,

Outcome: dismissed