Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона працювала у відповідача в період з 10 серпня 1992 року по 06 березня 1999 року. Згідно записів у її трудовій книжці у відповідності до Наказу № 851 від 10 серпня 1992 року вона була прийнята до відповідача шляхово - путьовим працівником Райгородського крейдяного рудника. З жовтня 1996 року Відкрите акціонерне товариство «Содовий завод» припинило виплачувати працівникам заробітну плату. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виплатити їй заборговану заробітну плату, але кожний раз отримувала відмову щодо цього через відсутність у нього нібито коштів. Наказом № 106 від 06 березня 1999 року вона була звільнена з роботи. При її звільненні з підприємства відповідач був зобов'язаний провести з нею повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. Станом на час її звільнення заборгованість по заробітній платі відповідача складає 514 грн.66 коп., згідно його Довідки № 41-49 від 08 вересня 2014 року. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника виплата грошових сум, які йому належать, проводиться підприємством в день звільнення. У випадку спору про розмір сум, належних робітнику при звільненні, власник зобов'язаний в зазначений вище термін в любому випадку виплатити суму, яку він не оспорює. На момент її звільнення такого спору між відповідачем не було. Після звільнення з роботи вона неодноразово зверталася до відповідача за отриманням несплаченої заробітної плати, але кожен раз отримувала щодо цього через відсутність у нього нібито коштів. Крім зазначеного, незаконними діями відповідача їй була причинена і суттєва моральна шкода, пов'язана з трудовими правовідносинами, яка виявилась у її моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем законних прав та інтересів, гарантованих Конституцією і чинним законодавством України в частині своєчасного отримання винагороди (заробітної плати) за свій труд. Порушення відповідачем її трудових прав привели до втрати її налагоджених і нормальних життєвих зв'язків, через що вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Через провину відповідача щодо своєчасного розрахунку вона не могла своєчасно і в повному обсязі сплачувати житлово - комунальні послуги, нести витрати по утриманню будинку, в якому мешкає, належним чином харчуватись та вдягатись, утримувати свою сім'ю. Внаслідок чого вона стала нервовою, роздратованою та пригніченою, стан її здоров'я погіршився, в тому числі через тривалий час порушення її законних прав з боку відповідача. Таким чином, причинену їй відповідачем моральну шкоду вона оцінює в 2000 грн. Зазначає, що на час подання позову відповідача, як юридичну особу, не знято з реєстрації і не ліквідовано відповідно до Ухвали господарського суду Донецької області. Додам, що позовна давність не повинна застосовуватись за вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні робітника за нормами чинного законодавства України. Згідно ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, підприємство зобов'язано виплатити його середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення заробітної плати від 08 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п.8 вказаного Порядку, середня заробітна плата за фактично відпрацьований протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до Довідки її заробіток за 2 останні місяці до звільнення складає 32 грн. 47 коп. Заробітна плата в січні 1999 року складає - 21 грн. 60 коп., заробітна плата у лютому 1999 року складає - 24 грн.56 коп. В січні 1999 року - відпрацьовано 68,4 години; В лютому 1999 року - відпрацьовано 68,4 години; Годинна тарифна ставка складає (21 грн.60 коп. + 24 грн. 56 коп.) / (68,4 год. + 68,4 год.) = 0 грн. 34 коп./год. Середньоденна заробітна плата складає 8,2 год. Х 0 грн. 34 коп./год. = 2 грн. 79 коп. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 1999 рік № 13-1825 від 26 травня 1999 року кількість робочих днів з 07 березня 1999 року по 31 грудня 1999 року складає 204 робочих дні. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2000 рік № 17-1735 від 12 травня 2000 року кількість робочих днів складає 250 робочих днів. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2001 рік № 13-4796 від 20 листопада 2000 року кількість робочих днів складає 250 робочих днів. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2002 рік № 010-1201 від 23 листопада 2002 року кількість робочих днів складає 251 робочий день. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2003 рік № 010-1135 від 06 листопада 2002 року кількість робочих днів складає 251 робочий день. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2004 рік № 03-3/7221-013-15 від 18 листопада 2003 року кількість робочих днів у 2004 році складає 253 робочі дні. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2005 рік № 03-3/10426-036-15 від 12 жовтня 2004 року кількість робочих днів у 2005 році складає 251 робочий день. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2006 рік № 7881/0/036-15 від 04 жовтня 2005 року кількість робочих днів у 2006 році складає 250 робочих днів. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2007 рік № 6540/0/14-06/13 від 09 жовтня 2006 року кількість робочих днів у 2007 році складає 251 робочий день. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2008 рік № 6884/0/14-07/13 від 18 вересня 2007 року кількість робочих днів у 2008 році складає 252 робочих дні. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2009 рік № 10338/0/14-08/13 від 30 вересня 2008 року кількість робочих днів у 2009 році складає 251 робочий день. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2010 рік № 9681/0/14-07/13 від 25 серпня 2009 року кількість робочих днів у 2010 році складає 251 робочий день. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2011 рік № 9111/0/14-10/13 від 25 серпня 2010 року кількість робочих днів у 2011 році складає 250 робочих днів. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2012 рік № 8515/1/14-11/13 від 23 серпня 2011 року кількість робочих днів у 2012 році складає 251 робочий день. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2013 рік № 9050/0/14-12/13 від 21 серпня 2012 року кількість робочих днів у 2013 році складає 242 робочих дні. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України «Про норму тривалості робочого часу на 2014 рік № 9884/0/14-13/13 від 04 вересня 2013 року кількість робочих днів у 2014 році складає 173 робочих дні. Загальна кількість робочих днів складає 3881 робочий день. У відповідності до викладеного загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає: 2 грн. 79 коп. х 3881 р.д. = 10827 грн. 99 коп. У зв'язку з наведеним вважає, що відповідач повинен виплатити на її користь середній заробіток в сумі 10827 грн. 99 коп. за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 07 березня 1999 року по день постанови судом рішення по справі. Просить суд стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» міста Слов'янська, Донецької області, код ЄДРПОУ № 00204895, на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 514 грн. 66 коп., її середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10827 грн. 99 коп., починаючи з 07 березня 1999 року по день постанови судом рішення по справі та моральну шкоду у сумі 2000 грн. До судового засідання позивач [PERSON] не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 24 вересня 2014 року від позивача надійшла Заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити її позовні вимоги, не заперечувала проти винесення заочного рішення ( а.с. 10). Представник відповідача -Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Відкритого Акціонерного Товариства "Содовий завод" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню в повному обсязі,а позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно- правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов»язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов»язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача в період з 10 серпня 1992 року по 06 березня 1999 року. Згідно записів у її трудовій книжці у відповідності до Наказу № 851 від 10 серпня 1992 року вона була прийнята до відповідача шляхово - путьовим працівником Райгородського крейдяного рудника ( а.с. 4). З жовтня 1996 року Відкрите акціонерне товариство «Содовий завод» припинило виплачувати працівникам заробітну плату. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виплатити їй заборговану заробітну плату, але кожний раз отримувала відмову щодо цього через відсутність у нього нібито коштів. Наказом № 106 від 06 березня 1999 року вона була звільнена з роботи. При її звільненні з підприємства відповідач був зобов'язаний провести з нею повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. Станом на час звільнення [PERSON] з підприємства заборгованість по заробітній платі відповідача складає 514 грн.66 коп., згідно його Довідки № 41-49 від 08 вересня 2014 року ( а.с. 5-6), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України "В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку". За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VІІ "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Про неможливість здійснити розрахунок з позивачем [PERSON], підприємство вказує на відсутність коштів та відкриття Ліквідаційної процедури по справі з приводу банкрутства підприємства на підставі Постанови Донецького Господарського суду від 04 вересня 2003 року.(а.с.) За положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON] просить стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки з 07 березня 1999 року по день постанови судом рішення по справі. У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати ( ст. 115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Враховуючи ті обставини, що на теперішній час підприємство - ВАТ «Содовий завод» не здійснило з позивачем [PERSON] повного розрахунку - не виплатило їй заборгованість по заробітній платі, то перебіг тримісячного строку звернення до суду не розпочинався. Також, Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 надано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення ." Тому з підприємства - ВАТ "Содовий завод" на користь позивача [PERSON] слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку - з 07 березня 1999 року по 24 вересня 2014 року, що складає 3881 робочих днів за 5-ти денним робочим тижнем. У відповідності до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 ( зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348) середньоденний заробіток позивача складає 2,79 грн., зазначена сума визначена з урахуванням довідки відповідача № 41-49 від 08 вересня 2014 року(а.с.6), в якій зазначено, що її середньомісячна заробітна плата за останні два місяці роботи складала 32 грн. 47 коп- : в січні 1999 року- 21 грн. 60 коп, в лютому 1999 року - 24 грн 56 коп, за відпрацьовані в січні 1999 році відпрацьовано 68,4 години, в лютому 1999 року відпрацьовано 68,4 години. Годинна тарифна ставка складає ( 21 грн. 60 коп+ 24 грн 56 коп) / ( 68,4 год + 68,4 год) = 0 грн 34 коп/ год. Середньоденна заробітна плата складає 8,2 год х 0 грн 34 коп/ год= 2 грн 79 коп. Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). У зв'язку з чим 2,79 грн.( середньоденна заробітна плата) х 3881 (робочих днів) = 10827,99 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку підлягають задоволенню повністю. Вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн., підлягають частковому задоволенню враховуючи наступне. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем, а має самостійне юридичне значення. У відповідності до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкривається в ч. 2 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди " зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків ". Судом встановлено, що у період трудових відносин з підприємством були порушені права [PERSON], а саме, право на оплату праці, оскільки заборгованість по заробітній платі відповідачем ВАТ «Содовий завод» не виплачена до теперішнього часу. Так, звільнений працівник, якому з вини підприємства несвоєчасно виплатили належні при звільнені суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У зв'язку з тим, що протиправними діями відповідача ВАТ «Содовий завод» - дійсно були порушені трудові права позивача, що вимагало від [PERSON] додаткових зусиль, у зв'язку з порушенням звичайного укладу його життя, але суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,00 гривень є завищеними та підлягають зменшенню до розміру 1000,00 грн, зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача. Також, у відповідності до вимог ст.4 Закону України "Про судовий збір", за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі один відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України „ Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог". У зв'язку з чим, з відповідача - ВАТ "Содовий завод", на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. за вимоги майнові характеру та 121,80 грн. за вимоги немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial