Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовними вимогами, які уточнював в процесі розгляду справи до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант», [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Колесник Ольга Ігорівна, Приватний нотаріус Татаринцева Євгенія Анатоліївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно остаточної редакції позову т.2 а.с. 17-39 позивач просить: 1. Визнати недійсним Договір № 0502 від 28.04.2016 року купівлі-продажу неіснуючих майнових прав у майбутньому будівництві трикімнатної квартири укладеного між відповідачем 1 ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та третьою особою [PERSON] ; 2. Відновити становище, яке існувало до порушення права позивача на приватну власність житлової нерухомості, шляхом віндикації нерухомості у відповідача 2 [PERSON] із поверненням у користування позивача трикімнатної квартири; 3. Відновити право власності позивача на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності сері [NUMBER] від 18.12.2007 року шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності позивача та скасування суперечливих записів у Держреєстрі про право власності треті особи [PERSON] та відповідача [PERSON] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 30.06.2005 року [PERSON] уклав інвестиційний контракт № 410 про інвестування у житлове будівництво; 04.07.2005р. між Акціонерним Банком «Банк регіонального розвитку» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 27/10-3991; 04.07.2005р. укладено договір застави згідно якого в заставу Акціонерному Банку «Банк регіонального розвитку» передано майнові права трикімнатної квартири тип 3А, загальною площею 124,4 в м.Києві; Акціонерним Банком «Банк регіонального розвитку» переуступлено права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту "Дельта М" ; 02.09.2015 року укладено Договір № 002 від 02.09.2015 р. про відступлення права вимоги (цесії) між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за Кредитним договором №27/10-399І від 04.07.2005р., 21.03.2016 року рішенням Святошинського районного суду м.Києва з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" стягнуто кредитну заборгованість за Кредитним договором №27/10-399І від 04.07.2005р. у розмірі 1 390 529 грн. 34 коп.; 28.04.2016 року між ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та [PERSON] укладено Договір № 0502 купівлі-продажу майнових прав у майбутньому будівництві трикімнатної квартири; 16.05.2016 року укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Проте, оскільки рішення Святошинського районного суду м.Києва від 21.03.2016 року про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" кредитної заборгованості за Кредитним договором №27/10-399І від 04.07.2005р. у розмірі 1 390 529 грн. 34 коп., скасовано та рішенням 22.05.2019 р.Господарського суду м.Києва визнано недійсним Договір № 002 від 02.09.2015 р. про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за Кредитним договором №27/10-399І від 04.07.2005р., тому є всі підстави для визнання недійсним Договору № 0502 від 28.04.2016 року купівлі-продажу неіснуючих майнових прав у майбутньому будівництві трикімнатної квартири укладеного між відповідачем 1 ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та третьою особою [PERSON] , окільки ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» не мала права на укладання такого договру за наслідками недійсності Договору № 002 від 02.09.2015 р. про відступлення права вимоги (цесії). Та як наслідок недійсності цього договорувід 28.04.2016 року купівлі-продажумайнових прав у майбутньому будівництві трикімнатної квартири відсутня правомірність набуття права власності відповідачем [PERSON] згідно договору від 16.05.2016 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що в свою чергу на думку позивача є підставою для застосування ст. 387 або ст. 388 ЦК України віндикації, тобто для витребування цієї квартири із чужого незаконного володіння із поверненням її у користування позиву та відповідно підставою для відновлення права власності позивача на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності сері [NUMBER] від 18.12.2007 року шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності позивача та скасування суперечливих записів у Держреєстрі про право власності треті особи [PERSON] та відповідача [PERSON] . Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав правомірності правочину який було вчинено 28.04.2016 року та відповідності на час його посвідчення всім вимогам ЦК України. Зазначив прредставник і те, що позивач оскаржує неіснуючий договір, а саме Договір № 0502 від 28.04.2016 року купівлі-продажу неіснуючих майнових прав у майбутньому будівництві трикімнатної квартири, оскільки укладався договір купівлі-продажу майнових прав. Зазначив представник і те, що вимога позивача по віндикації є нечіткою, як і вимога про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності позивача та скасування суперечливих записів у Держреєстрі про право власності треті особи [PERSON] та відповідача [PERSON] , оскільки на його думку суперечливість є неконкретизиваною обставиною. У зв"язку з чим, представник ТОВ "Колекторська компанія "Гарант" просив у задоволені позову відмовити. Інші учасники процесу до суду не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у спосіб передбачений ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї, в подальшому шляхом направленя судової повістки про виклик сторони у судове засідання за адресою реєстрації проживання відповідача, третіх осіб. Причин неявки суду відповідач та треті особи не повідомили. Відзиву чи інших письмових пояснень на позовну заяву не направляли. Також не подавав клопотань про відкладення судового розгляду, у зв`язку з чим, з урахуванням позиції позивача, суд вважає можливим розгляд справи без таких. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Слід вказати і на те, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що суд вчиняв всі передбачені ЦПК України дії по належному повідомленню сторін, проте такі до суду так і не з"явилися, враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON] та третіх осіб. Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача, представника відповідача ТОВ "Колекторська компанія "Гарант", дослідивши у їх сукупності та співставленні надані суду докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огяду на таке, що позовна вимога про визнання правочину недійсним, а саме Договору № 0502 від 28.04.2016 року купівлі-продажу майнових прав на об"єкт нерухомого майна укладеного між відповідачем ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та третьою особою [PERSON] заявлена не до належного відповідача, що є наслідком і у відмові наступної позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та внесення відповідних даних в реєстр прав власності. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла не інакше як на підставі закону за рішенням суду. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до статті 387 ЦК та статті 81 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. У судовому засіданні встановлено, що 30.06.2005 року [PERSON] уклав інвестиційний контракт № 410 про інвестування у житлове будівництво, наразі спірне майно: квартира [ADDRESS] . 04.07.2005р. між Акціонерним Банком «Банк регіонального розвитку» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 27/10-3991. Того ж дня 04.07.2005р. в забезпечення вказаних кредитних зобов"язань укладено договір застави згідно якого в заставу Акціонерному Банку «Банк регіонального розвитку» [PERSON] передано майнові права трикімнатної квартири тип [ADDRESS] , тобто спірне наразі нерухоме майно. 29.11.2007 року [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Згодом Акціонерний Банк «Банк регіонального розвитку» переуступило права вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту "Дельта М", яке в свою чергу 02.09.2015 року уклало Договір № 002 від 02.09.2015 р. про відступлення права вимоги (цесії) з Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за Кредитним договором №27/10-399І від 04.07.2005р. 21.03.2016 року рішенням Святошинського районного суду м.Києва з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" стягнуто кредитну заборгованість за Кредитним договором №27/10-399І від 04.07.2005р. у розмірі 1 390 529 грн. 34 коп. 28.04.2016 року між ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та [PERSON] укладено Договір № 0502 купівлі-продажу майнових прав спірної наразі квартири відповідно до ст. 38 ЗУ "Про іпотеку" та розділу 4 п.п. 4.4.2 договору застави. 16.05.2016 року укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] З"ясовано і те, що рішення Святошинського районного суду м.Києва від 21.03.2016 року про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" кредитної заборгованості за Кредитним договором №27/10-399І від 04.07.2005р. у розмірі 1 390 529 грн. 34 коп., скасовано, справу передано на новий розгляд. Станом на день розгляду цієї справи та справа про стягнення кредитної заборгованості ще не вирішена по суті, її судовий розгляд триває. З"ясовано і те, що рішенням 22.05.2019 р.Господарського суду м.Києва, яке набрало законної сили, визнано недійсним Договір № 002 від 02.09.2015 р. про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за Кредитним договором №27/10-399І від 04.07.2005р., тобто вбачається що в силу правових наслідків недійсності такого правочину наступний правочин укладений Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" з [PERSON] купівлі-продажу майнових прав від 28.04.2016 року також є неправомірним, оскільки "Колекторська компанія "Гарант" не мала права на укладення такого. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товарів належить їх власнику. Згідно зі ст. 656 ЦК майнові права можуть бути предметом договору купівлі-продажу. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав. А нормою ст. 658 ЦК встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника. Негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, їх одночасне пред`явлення є неможливим, оскільки такі за своїм правовим змістом є різними. До того ж однією з умов застосування як індикаційного, так і негаторного позову є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки у такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Слід зазначити, що така позиція висловлена Верховним Судом України, яка міститься в його рішенні та викладена в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, який також був зроблений Верховним Судом України. Якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звернутися до суду із віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, в даному випадку позивачем правильно обрано спосіб захисту через визнання правочину недійсним, зокрема Договору № 0502 від 28.04.2016 року купівлі-продажу майнових прав на об"єкт нерухомого майна укладеного між відповідачем ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та третьою особою [PERSON] та відповідно другу позовну вимогу, як похідну, про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме відповідача [PERSON] , проте склад учасників справи позивачем визначено невірно, зокрема щодо вимоги про визнання правочину недійсним, оскільки таку позовну вимогу він заявив до третьої особи [PERSON] , у зв"язку з чим за наявності правових підстав для визнання такого правочину недійсним, суд вимушений відмовити у задоволенні цієї вимоги, оскільки така пред"явлена лише до однієї його сторони ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», тоді як друга сторона оспорюваного правочину [PERSON] заявлена, як третя особа. Слід вказати, що суд у судовому засіданні вказував позивачу на цю обставину, яка була проігнорована ним. Слід вказати і те, що згідно ст. 51 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно, на власний розсуд замінювати сторону, оскільки це виключне право позивача. Оскільки, договір купівлі-продажу від 28.04.2016 року в даному процесі визнати недійсним не є можливим, тому відсутні і підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та внесення відповідних даних в реєстр прав власності, оскільки в такому випадку відсутня підстава для застосування віндикації, зокрема в силу ст. 204 ЦК України та призумції дійсності правочину. Варто відмітити і слушні заперечення представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» щодо оспорення позивачем неіснуючого договору (як зазначено самим позивачем у позові), що в силу закону є неможливим. Щодо невірного способу захисту та обрання позивачем його сторін стосовно відновлення права власності позивача на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності сері [NUMBER] від 18.12.2007 року шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності позивача та скасування суперечливих записів у Держреєстрі про право власності треті особи [PERSON] та відповідача [PERSON] , оскільки дійсно спосіб захисту має відповідати порушеному праву із зазначенням належних відповідачів. Так, згідно постанови ВП ВС від 11.09.2018 року № 909/968/16 рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення по державну реєстрацію прав. Тоді як, позивач і в цій частині вимоги обрав не відповідний спосіб захисту шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності позивача та скасування суперечливих записів у Держреєстрі про право власності треті особи [PERSON] та відповідача [PERSON] . Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Outcome: dismissed