Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

28 квітня 2017 року до суду звернувся представник позивача, який виступає в інтересах позивача [PERSON] з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову вказує на ті обставини, що позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8,3278 га., яка розташована на території Девладівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, яку він отримав в порядку спадкування після смерті своєї матері [PERSON], яка померла [INFO]. Зазначає, що 01 вересня 2004 року матір позивача [PERSON] передала у оренду належну їй на праві власності земельну ділянку СТОВ «Гончарово», про що був укладений відповідний договір оренди земельної ділянки. Термін дії договору - до 31.08.2014 року. Посилається на те, що 23.09.2016 року позивачем було отримано інформаційну довідку з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна, згідно якої 15.07.2013 року було зареєстровано державним реєстратором Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області Товстухою Юрієм Миколайовичем договір про внесення змін до договору оренди від 01.09.2004 року, серія та номер б/н, виданий 15.08.2012 року, видавник СТОВ "Гончарово". Звертає увагу суду на те, що в зазначеному договорі про внесення змін до договору оренди від 01.09.2004 року, який не містить числа і місяця його укладення, було продовжено термін оренди на 8 років, тобто до 31 грудня 2022 року, де мати позивача [PERSON] зазначена орендодавцем, а орендарем - СТОВ «Гончарово» в особі Мазіна Сергія Вікторовича. З цього моменту позивач дізнався, що існує зареєстрований належним чином договір про внесення змін до договору оренди, який мати позивача не підписувала. Вважає, що підпис в договорі про внесення змін до договору оренди земельної ділянки навіть не схожий на підпис [PERSON]. Стверджує, що фактично договір про внесення змін до договору оренди, предметом якого є земельна ділянка, вчинений та зареєстрований представниками СТОВ «Гончарово» за відсутності на це згоди власника. Зазначає, що спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, а тому вважає, що спірний договір слід визнати недійсним на підставі частини третьої статті 203 ЦК України та частини першої статті 215 ЦК України. Позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного зареєстрованого договору про внесення змін до договору оренди від 01.09.2004 року, лише у вересні 2016 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Перебіг строку позовної давності починається не з моменту, коли сторони домовились про тимчасове користування земельною ділянкою позивача та отримання останнім плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового трава, тобто укладення договору від його імені. Оскільки позивачу стало відомо про існування спірного договору оренди земельної ділянки лише у вересні 2016 року, вказує, що то строк позовної давності ним не пропущено. Стверджує, що таким договором порушуються його майнові права внаслідок чого необхідно повернути земельну ділянку з незаконного користування її власнику. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні також позов підтримав, просить його задовольнити. Представник відповідача СТОВ «Гончарово» - Панкєєв Ярослав Володимирович, у судовому засіданні проти позову заперечує, вказує, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та незаконними, внаслідок чого вони не підлягають задоволенню, адже позивач прийняв умови договору оренди земельної ділянки, шляхом його виконання, а саме отримання орендної плати. Свідок на стороні позивача [PERSON], у судовому засіданні пояснила, що вона є працівником СТОВ "Гончарово" , працює спеціалістом по земельним правовідносинам. Пояснила, що у 2011 році СТОВ "Гончарово" укладали додаткові угоди з орендодавцями, у зв'язку з чим вона прийшла з цього питання до матері [PERSON], яка була тяжко хворою, з приводу підписання додаткової угоди вона не заперечувала, однак у зв'язку зі станом свого здоров'я не могла підписати договір, і вказаний договір був підписаний її сином [PERSON]. Усвідомлює, що вказаний договір не мала права надавати на підпис її синові, який на той момент не був належним орендодавцем за вказаним договором. На запитання суду чого додаткова угода не була представлена для підписання безпосередньо належному орендодавцю пізніше, тобто після її одужання, пояснила вказані обставини браком часу та великим обсягом роботи. Представник третьої особи - Відділу Держгеокадастру в Софіївському районі Дніпропетровської області, належним чином повідомлена, у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі . Вислухавши думку позивача, представника позивача, представника відповідача враховуючи пояснення надані під присягою свідком, об'єктивно та всесторонньо дослідивши матеріали справи, а також надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку : Судом встановлено, що [PERSON] була власником земельної ділянки площею 8,3278 га., кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Девладівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, що передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а.с. 8). 01 вересня 2004 року між [PERSON] та директором СТОВ «Гончарово» в особі Ратушного В. П. було укладено договір оренди земельної ділянки, який належним чином зареєстрований у Софіївському районному відділі Дніпропетровської області ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» від 11.08.2006 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 040613301359. Строк дії договору до 31.08.2014 року. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов шляхом підписання договору (а.с. 9- 11). На підставі акту прийому та передачі земельної ділянки від 3 червня 2004 року було передано належну [PERSON] земельну ділянки на умовах оренди. (а.с. 12). Згідно ст.90 ЗК України власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду. Відповідно до ст.93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцем земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов'язані з орендою землі регулюються Законом. Відповідно до ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громади і юридичних осіб здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки із орендарем. Надалі договором про внесення змін до договору оренди б/н та дати, який укладений між [PERSON] та директором СТОВ «Гончарово» Мазіним Сергієм Вікторовичем, було внесено зміни до строку дії договору від 01.09.2004 року, згідно якого строк дії договору продовжено до 31.12.2022 року (п.8 договору від 01.09.2004 року). Договір має підписи сторін та інші необхідні реквізити договору (а.с. 13). Зважаючи на відсутність дати укладання, неможливо встановити, коли у часовому просторі був укладений договір про внесення змін. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 8,3278 га., що розташована на території Девладівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] набув права власності на зазначену земельну ділянку, і під час оформлення своїх спадкових прав він дізнався про існування договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 01.09.2004 року, який укладений ніби-то між [PERSON] та СТОВ «Гончарово», яким продовжено строк дії договору до 31.12.2022 року, шляхом отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомості 23.09.2016 року, згідно якого державним реєстратором 15.07.2013 року було внесено запис на інше речове право № 1660516, на підставі договору про внесення змін до договору оренди від 01.09.2004 року, б/н від 15.08.2012 року. (а.с.17) При цьому суд звертає особливу увагу на обставину відсутності у договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 01.09.2004 року дати його укладання, однак вже у реєстрі державним реєстратором Софіївського районного управління юстиції була датована вказана угода. Після набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] неодноразово звертався до СТОВ «Гончарово» з листом про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення йому земельної ділянки, на що адміністрація господарства відповідало про повернення йому земельної ділянки тільки лише після 31.12.2022 року, тобто після закінчення строку дії умов договору, про що свідчать відповідні заяви та листи, які містяться в матеріалах цивільної справи (а.с. 18-22). Представником позивача під час розгляду справи по суті було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, внаслідок чого клопотання було задоволено, по справі було призначено почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено питання виконання підпису в договорі б/н та дати про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 01.09.2004 року, саме [PERSON] чи іншою особою. Судом отримано висновок експерта № 3051-17 від 23.08.2017 року, згідно якого встановлено, що підпис від імені [PERSON] в загальній графі «Орендодавець» договору про внесення змін до договору оренди без номеру та без дати до договору оренди земельної ділянки від 01.09.2004 року виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 59). Відповідно до ч.1ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст.13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі- це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першо-третьою, п'ятою-шостою ст. 203 Цього кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені умови дійсності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчинила правочин, повинна мати відповідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказується, що недійсним може бути визнано лише укладений правочин. І не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Згідно з частинами 1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договор, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимогрозумності та справедливості. Судом встановлено, що відповідачем порушено один із принципів свободи договору, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, наявність такої обставини підтверджено доказами по справі, зокрема висновком експерта та наданими поясненнями у судовому засіданні. Крім того, судом враховується, що представником відповідача не надано на розгляд суду будь-яких доказів про підтвердження наявності обставини того, що позивач прийняв умови договору оренди земельної ділянки шляхом отримання орендної плати. Згідно з положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень. Твердження представника відповідача щодо прийняття умов договору оренди шляхом отримання орендної плати ніякими належними та допустимим доказами не підтверджено та не доведено, а відповідно до ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Тому виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги обгрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, яким визначено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином позивачем понесено судові витрати у вигляді оплати судового збору у розмірі 640 гривень, що підтверджено квитанцією від 28.04.2017 року (а.с. 1), оплати на надання юридичної допомоги від 20.04.2017 року у розмірі 500 грн., що підтверджено договором (угодою) про надання правової допомоги від 20.04.2017 року, згідно п.5.1. якого вказано, що за надану правову допомогу за даним договором клієнт сплачує адвокату гонорар в сумі 500,00 грн. (а.с. 23-25). Відповідно до ст. 79 ЦПК України одним з видів судових витрат є витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи. Оскільки рішення у справі ухвалено на користь позивача, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 3961,60 грн. витрат, понесених позивачем на проведення судової почеркознавчої експертизи, що підтверджено актом здачі-приймання висновку судової експертизи № 3051-17 від 23.08.2017 року (а.с. 62). Одночасно слід зазначити, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., як за одну немайнову вимогу, одночасно при цьому ним було заявлено дві позовних вимоги немайнового характеру, а саме: 1. Визнання договору оренди недійсним; 2. Зобов'язати відповідача повернути земельну ділянку. З огляду на викладене суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн., а з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1280 грн.. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved