Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробот В.В. звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що у [PERSON] , зі слів рідних, наявний психічний розлад, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON] , які надійшли від її матері. На підставі цих відомостей [PERSON] була оглянута лікарем-психіатром Гач М.П., яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації [PERSON] . Направлення на госпіталізацію було видане черговим лікарем-психіатром Гач М.П., яка після особистого огляду [PERSON] зробила висновок про необхідність її госпіталізації, у зв`язку із наявністю тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих, зі слів рідних. Також, [PERSON] була оглянута комісією лікарів, яка прийшла до висновку, що лікування [PERSON] можливе лише в умовах стаціонару, однак, [PERSON] відмовляється від запропонованої госпіталізації. У зв`язку із відсутністю згоди [PERSON] на госпіталізацію, просять заяву задовольнити. У судовому засіданні представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради лікар-психіатр Бойчак О.Л. заяву підтримала та просила задовольнити. При цьому, пояснила, що у [PERSON] наявні маячні ідеї, однак, це не є тяжким психічним захворюванням. На обліку у психіатра [PERSON] не перебуває, жодного лікування не приймає. Прокурор Галас Н.В. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу, вказавши на те, що у матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у [PERSON] тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих. Особа, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги - [PERSON] у судовому засіданні вказала, що вважає себе здоровою, проте, у неї з батьками часто трапляються конфлікти, оскільки батько створює нестерпні умови проживання вдома. Пояснила, що вона проживала та працювала за кордоном, після повернення мала власні заощадження, які батьки вимагали передати їм, натомість вона бажає вкласти свої кошти у власну справу, що і породжує конфлікти між ними. З приводу ситуації, яка склалася 16 червня 2021 року, коли її батьки викликали працівників поліції та бригаду швидкої медичної допомоги пояснила, що у ту ніч між нею та батьками виник конфлікт на побутовому рівні, з приводу ввімкненого у квартирі світла в нічний час. З цих підстав просила відмовити у задоволенні заяви, оскільки за станом свого здоров`я вона не потребує примусової госпіталізації до психіатричного закладу. Представник особи, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги [PERSON] - адвокат Молинь Р.П. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу, у зв`язку із відсутністю у [PERSON] тяжкого психічного розладу, який би обумовлював її небезпеку для себе і оточуючих. Заінтересована особа - [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] у судовому засіданні вказала, що у її дочки наявне психічне захворювання, оскільки вона сама до себе говорить, псує речі, порізала куртку, вночі включає світло та працює. З цих підстав просила заяву задовольнити. Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримала заяву про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без її згоди, вказавши на те, що [PERSON] потребує лікування у стаціонарі, а тому госпіталізація потрібна для покращення стану її здоров`я. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як убачається із змісту заяви КНП "Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня" у [PERSON] , зі слів рідних, наявний психічний розлад, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON] , які надійшли від її матері. На підставі цих відомостей [PERSON] була оглянута лікарем-психіатром Гач М.П., яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації [PERSON] . Направлення на госпіталізацію було видане черговим лікарем-психіатром Гач М.П., яка після особистого огляду [PERSON] зробила висновок про необхідність її госпіталізації, у зв`язку із наявністю тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих, зі слів рідних. Судом установлено, що [PERSON] доставлена у приймальне відділення Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні 16 червня 2021 року о 04 годині 00 хвилин бригадою швидкої допомоги у супроводі працівників поліції. З анамнезу встановлено, що [PERSON] із робітничої сім`ї, єдина в батьків, не одружена, дітей не має. Проживає з батьками. Освіта вища - культуролог. За спеціальністю не працювала, перебувала на роботі в Японії, Йорданії, Італії. Зміниу поведінці батьки відмітили після її повернення з Японії у 2019 році, стала конфліктною, довго з ними не проживала, оскільки знову поїхала за кордон на роботу. Вперше госпіталізована в психіатричний стаціонар ТОКПНЛ влітку 2020 року, у зв`язку із неадекватною поведінкою вдома та конфліктами з батьками. Госпіталізація здійснена на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, яке потім було скасоване постановою Тернопільського апеляційного суду. За допомогою до психіатра [PERSON] не зверталася. Причиною даної госпіталізації зі слів рідних і пацієнтки є конфліктна ситуація в родині. Із заяви матері [PERSON] відомо, що дочка поводить себе агресивно по відношенню до неї та батька, постійно лається, погрожує, не дає спати, псує спільне майно, перешкоджає батькові потрапити до квартири, штовхається. Згідно висновку лікарів-психіатрів Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні, психічний стан пацієнтки [PERSON] при огляді: в свідомості, орієнтована повністю, мовному контакту доступна. Розповідає всі анамнестичні відомості, причину госпіталізації, у якій звинувачує батьків. Мова пришвидшена за темпом, часто перебиває співрозмовника, не дає відповіді на поставлені запитання, натомість переконує у своїй правоті. Мислення розірване, зі схильністю до резонерства. Виказує маячні ідеї відношення, впливу, шкоди. Емоційний фон відповідає ситуації, що склалась. Під час розмови агресії не проявляє, поводить себе адекватно. Критика до свого стану хвороблива. Суспільно небезпечних дій та намірів не виявлено. Комісія прийшла до висновку, що [PERSON] , 1989 року народження страждає на психічне захворювання: Маячний розлад. Вказане захворювання позбавляє здатності [PERSON] критично розуміти і усвідомлювати свої дії. Згідно Закону України «Про психіатричну допомогу» потребує примусової госпіталізації та лікування в закритому психіатричному відділенні ТОККПНЛ. Як убачається із матеріалів справи, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року, ухваленого у цивільній справі №607/12685/20 задоволено заяву генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільска обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробота В.В. про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та вирішено надати психіатричну допомогу в примусовому порядку, шляхом госпіталізації [PERSON] , [INFO] , жительки [ADDRESS] , до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року та постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви генерального директора Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня" Тернопільської обласної ради Шкробота В.В. про примусову госпіталізацію [PERSON] до КНП "Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня" Тернопільської обласної ради, без її згоди. При вирішенні заяви генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробота Володимира Васильовича про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без її згоди, суд застосовує такі норми закону. Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Згідно з статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до статті 4 Закону психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади. В судовому засіданні встановлено, що після повернення з-за кордону, [PERSON] проживає разом із батьками, та між ними періодично виникають конфлікти на побутових підставах, щодо користування в квартирі речами домашнього вжитку. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Європейський суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18 та у постановах Верховного Суду ві 29 серпня 2018 року у справі за № 766/13565св 17; від 18 грудня 2019 року у справі за №552/5273/18). Згідно зі статтею 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» у випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до частини першої, другої статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. У долученому до заяви висновку лікарів-психіатрів зазначено, що [PERSON] страждає на психічне захворювання: Маячний розлад, що позбавляє її здатності критично розуміти і усвідомлювати свої дії, однак даних про тяжкість хвороби та характер її перебігу матеріали справи не містять, що суттєво зменшує можливості суду визначитись, чи досягають психічні розлади [PERSON] рівня, що виправдовують позбавлення його волі шляхом примусової госпіталізації. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею. Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. У судовому засіданні лікар-психіатр пояснила, що наявне у [PERSON] психічне захворювання - Маячний розлад не відноситься до тяжкого психічного розладу. Суд зауважує, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про необхідність госпіталізації та лікування [PERSON] в закритому психіатричному відділенні, при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди. На даний час [PERSON] рішенням суду обмежено дієздатною чи недієздатною не визнавалася, експертиза стану її психічного здоров`я належним чином не проводилась, також раніше на обліку та лікуванні у психіатричних закладах не перебувала. Така позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі за № 552/886/19. Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить: а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або б) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії. У пункті 39 рішенні по справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. При цьому, Європейський суд з прав людини у вказаному пункті рішення не конкретизує виду, форми чи способу проведення такої медичної експертизи, а наголошує на неухильному дотримані принципу законності дій, пов`язаних з позбавленням волі особи. Законність відповідних дій Європейський суд з прав людини пов`язує неухильним дотриманням усіх вимог процесуальних та матеріально-правових норм внутрішнього законодавства, яке повинно співпадати з принципам статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг). З матеріалів справи вбачається, що направлена до суду заява про госпіталізацію не містить безумовних підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку без її усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити нею дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або доказів того, що [PERSON] неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів- психіатрів КНП " Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні" про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. У судовому засіданні установлено, що між [PERSON] та її батьками виникають постійні конфлікти як на побутовому рівні, так само із застосування домашнього насильств з обох боків. Разом із тим, конфлікт , який виник між [PERSON] та батьками 16 червня 2021 року, що призвело до виклику працівників поліції та карети швидкої медичної допомоги не є підставою для примусової госпіталізації [PERSON] до психіатричного стаціонару, оскільки є наслідком сімейно-побутових конфліктів, що періодично виникають в родині. Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі за № 552/5273/18. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд наголошує, що стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає примусову госпіталізацію особи лише у виняткових випадках, а заявник не надав достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих. Також, у матеріалах заяви відсутні докази щодо того, що [PERSON] вчиняє чи має намір вчинити дії, небезпечні для неї чи оточуючих, або доказів того, що вона не може задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands, посилається на презумпцію психічного здоров`я людини та незаконності втручання держави в її особисту свободу на підставі припущення щодо наявності психічного захворювання. У висновку лікарів-психіатрів зазначено, що у [PERSON] суспільно небезпечних дій та намірів не виявлено. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що оскільки у [PERSON] не встановлено наявності тяжкого психічного розладу, а також, оскільки вона не є небезпечною для неї чи оточуючих, у суду відсутні підстави застосувати до [PERSON] такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. За вказаних обставин, заява генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробота Володимира Васильовича про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без її згоди не підлягає до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed