Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

Приватне сільськогосподарське підприємство «Сад» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , ФОП [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що між Приватним сільськогосподарським підприємством «САД» та [PERSON] 18.08.2008 укладено договір оренди землі відповідно до якого в користування ПСП «САД» передано земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 4,5145 га. На даний час вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 6322083000:04:001:0018 яка знаходиться на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. Договір укладено строком на 15 років. Вказаний договір оренди землі між ПСП «САД» та [PERSON] зареєстрований відділом в Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» про, що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09 квітня 2009 за № 040969300020. Тобто договір оренди та право оренди земельної ділянки за ПСП «САД» є дійсними. У період дії вищезазначеного договору оренди землі 26.05.2015 державний реєстратор прийняв рішення про реєстрацію іншого договору оренди землі укладеного між Фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] , одночасно зазначивши власником землі [PERSON] індексний номер запису 9838916. Тобто відповідно до даних реєстру власник один і збігається із стороною договору укладеного з ПСП «САД», а не з ФОП [PERSON] . Приймаючи рішення про державну реєстрацію речового права за договором оренди землі, укладеного 25 грудня 2014 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] , державний реєстратор належним чином не перевірив наявності зареєстрованого права на цю земельну ділянку за ПСП «САД», внаслідок чого неправомірно здійснив повторну реєстрацію договору оренди однієї і тієї самої земельної ділянки, що є недопустимим, оскільки зумовлює ситуацію, за якої одну і ту ж земельну ділянку було передано в оренду різним орендарям, адже право оренди в них виникло з моменту реєстрації договорів оренди земельних ділянок, а не з моменту, який визначили сторони договору. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до Закону (частина п`ята статті 6 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ «Про оренду землі». Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з частинами другою, третьою статті 3 Закону № 1952-ІУ речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, Згідно положень ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З огляду на викладене, хоча ПСП «САД» не є стороною оспорюваного договору оренди землі від 25.12.2015 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , але, як орендар тієї самої земельної ділянки, що є об`єктом оренди по договору від 01.03.2006 року, має право на оспорювання цього договору, оскільки даний правочин порушує право позивача на використання спірної земельної ділянки. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. На даний час земельна ділянка кадастровий номер 6322083000:04:001:0018 перебуває в користуванні позивача, між ним та власником акт приймання-передавання щодо повернення земельної ділянки не укладався. Таким чином, є всі підстави вважати що укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] договір оренди землі від 25.12.2014 року є фіктивним так, як не мав наміру створити наслідки, які обумовлені договором оренди землі та його укладення відбулося із порушенням публічного порядку. Суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи складаються із судового збору 2102 грн. та витрат на правничу допомогу, які в суді першої інстанції будуть складати орієнтовно 9 000 грн., а саме: підготовка позовної заяви - 3 000 тис грн., участь у судових засіданнях за умови їх кількості 3 засідання в сумі 3000 тис. грн., вивчення відзиву та підготовка відповіді на відзив - 3000 грн. Про існування подвійної оренди земельної ділянки нам стало відомо тільки восени 2019 року в ході перевірки працівниками Головного управління Держгеокадастру в Харківської області дотримання вимог земельного законодавства проведеної щодо користування ПСП «САД» земельними ділянками. Внаслідок чого було встановлено, що ряд земельних ділянок, які за даними ПСП «САД» перебувають в їх користуванні, а за даними Публічної кадастрової карти в користуванні інших осіб. Таким чином, позивач про порушення свого права дізнався тільки восени 2019 року, плани перевірок ГУ Держгеокадастру в Харківській області є загальнодоступною інформацією і містяться на відповідному сайті, факт проведення перевірки підтверджується доданим повідомленням. Право за захистом якої звертається позивач є право оренди земельної ділянки і користування нею. Відповідачем [PERSON] подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому він позовну заяву ПСП «САД» визнає та вважає, що договір оренди землі від 25.12.2014 року, укладений між ним та ФОП [PERSON] не діє. Факт підписання договору оренди землі з ФОП [PERSON] може пояснити тим, що останній ввів його в оману повідомивши, що вони із ПСП «САД» домовилися про перехід його землі до нього і що саме він буде в подальшому її обробляти і виплачуватиме йому оренду плату, яка буде більша ніж раніше платило ПСП «САД». В грудні 2019 року він повідомив ФОП [PERSON] про бажання юридично оформити припинення дії договору для чого надав йому відповідну заяву, акт, додаткову угоду, однак ознайомившись з їх змістом [PERSON] відмовився їх прийняти та повернув, у зв`язку із чим він був вимушений направити зазначені документи поштовим зв`язком. Вказані дії він вчинив після того, як в листопаді 2019 до нього звернувся директор ПСП «САД» і повідомив, що виникли складнощі в користуванні землею, оскільки на його земельну ділянку з кадастровим номером 6322083000:04:001:0018 зареєстровано договір оренди з ФОП [PERSON] і що йому необхідно визначитися: з ким він співпрацює та від кого отримує орендну плату. З 2014 року ФОП [PERSON] і до цього часу жодного разу не сплачував [PERSON] за користування землею, а оплата коштів цієї зими відбулася тільки після того, як він повідомив його про намір юридично припинити договір оренди і надав відповідну додаткову угоду. Крім цього, саме договір оренди землі укладений із ПСП «САД» він вважає діючим, так як саме ПСП «САД» щорічно йому виплачує кошти за користування його землею. Нещодавно відповідачем [PERSON] перенесено тяжке захворювання, внаслідок чого йому складно пересуватися, а тому з`являтися до суду в нього не буде можливості. Представником відповідача ФОП [PERSON] - адвокатом Павловим Є.О. подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що в уточненій позовній заяві про визнання договору оренди недійсним, позивач зазначає, що приймаючи рішення про державну реєстрацію речового права за договором оренди землі, укладеного 25 грудня 2014 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] , державний реєстратор належним чином не перевірив наявності зареєстрованого права на цю земельну ділянку за ПСП «Сад», внаслідок чого здійснив повторну реєстрацію. Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, чинній на час державної реєстрації договору від 25 грудня 2014 року), державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Та, як наслідок вищезазначених дій відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 9 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, чинній на час державної реєстрації договору від 25 грудня 2014 року), приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Таким чином, всупереч зазначеному у позові, у державного реєстратора, під час державної реєстрації речових прав, не було прямого обов`язку запитувати від відповідних органів інформацію. Більше того усі посилання позивача на Закон № 1952-ІУ, та аналіз зазначених норм не слід брати до уваги, через те, що зазначені доводи відносяться до чинної редакції закону №1952-ІУ від 23.05.2020, а не редакції закону №1952-ІУ від 01.05.2015, чинної на час державної реєстрації договору від 25 грудня 2014 року. Так, з огляду на зазначене, державним реєстратором було вчинено усі дії, необхідні для встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідач [PERSON] , як власник земельної ділянки № [NUMBER] , площею 4,5145 га, розташованої на території Черкасько- Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, кадастровий номер 6322083000:04:001:0018, як було встановлено, мав повне право розпоряджатись нею та відповідно передати в оренду ФОП [PERSON] . Через відсутність даних про наявність чинного договору оренди земельної ділянки у реєстрах та державних базах даних, відсутність будь-яких обтяжень прав на нерухоме майно було прийнято правомірне рішення про державну реєстрацію спірного договору. Відповідно до обставин справи, під час укладання договору оренди землі від 25 грудня 2014 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] власником ділянки жодним чином не було повідомлено про наявність будь-якого іншого договору оренди даної земельної ділянки та відповідний договір було укладено за прямим волевиявленням власника. Всупереч вказаному у відзиві від 25.03.2020, поданому [PERSON] . Також не було жодних домовленостей між ПСП «Сад» та ФОП [PERSON] . Відповідач ФОП [PERSON] діяв повністю добросовісно та відповідно до Закону, жодних підтверджень щодо будь-яких «оманливих» дій з боку орендаря до суду не надано. Також, безпідставними є твердження власника земельної ділянки щодо повідомлення ФОП [PERSON] про бажання оформити припинення договору, так як до суду не надано жодних доказів направлення відповідних заяв, актів, додаткових угод на адресу ФОП [PERSON] , як і відсутність його відмови від отримання та, як наслідок, їх повернення [PERSON] . Таким чином, відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", даний правочин не може бути визнано недійсним відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України через повну відповідність волевиявлення учасника правочину, а саме укладення договору оренди землі від 25 грудня 2014 року внутрішній волі власника земельної ділянки [PERSON] . В уточненій позовній заяві про визнання договору оренди недійсним позивач зазначає, що земельна ділянка з кадастровим № 6322083000:04:001:0018 перебуває у користуванні позивача. Таким чином, всупереч зазначеному у позовній заяві, відповідно до умов чинного законодавства України та умов договору оренди землі від 25 грудня 2014 року, зазначена земельна ділянка була передана у використання ФОП [PERSON] , після державної реєстрації цього договору відповідним актом приймання - передачі земельної ділянки за договором оренди віл 24 грудня 2014 року. Зазначена земельна ділянка використовується та використовувалася орендарем до теперішнього часу, відповідно до п. 15, 16, 17 Договору оренди землі від 25 грудня 2014 року, за що, відповідно до умов зазначеного договору, була сплачена орендна плата, шляхом адресного поштового переказу, що підтверджується фіскальним чеком від 23.12.2019 на ім`я орендодавця. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 3. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України, зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ПСП «Сад», всупереч зазначеному у позові про те, що про існування подвійної оренди земельної ділянки стало відомо восени 2019 року, міг дізнатися про наявність укладеного договору оренди землі від 25 грудня 2014 року з моменту його державної реєстрації, а саме 26 травня 2015 року та внесення відомостей до Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, того ж місяця цю земельну ділянку почав обробляти ФОП [PERSON] та відповідно про особу, яка порушила право позивача, ПСП «Сад» також могло довідатися ще у травні 2015 року. Також, слід зазначити, що про наявність договору оренди землі від 25 грудня 2014 року ПСП «Сад» могло дізнатися ще з моменту його укладення 24 грудня 2014 року, так як з тверджень власника земельної ділянки [PERSON] видно про постійний контакт з позивачем з приводу орендної плати. Таким чином, право подачі позову про визнання договору недійсним у ПСП «Сад» виникло ще 26 травня 2015 року та закінчилося 26 травня 2018 року, позовна заява подана 05.02.2020, тобто поза межами позовної давності. Представник відповідача ФОП [PERSON] просить врахувати при розгляді справи аргументи відповідача, зазначені у відзиві, щодо неприйняття доводів позивача та застосувати строки позовної давності та закрити провадження по справі. У судовому засіданні представник позивача Приватного сільськогосподарського підприємства «Сад» - Зелінський П.Л. підтримав позовні вимоги і просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно відзиву на позовну заяву позовну заяву визнав та просив справу розглядати за його відсутності. Представник відповідача ФОП [PERSON] - адвокат Павлов Є.О. позовні вимоги не визнав і просив відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, як докази в справі, приходить до наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом було встановлено, що між Приватним сільськогосподарським підприємством «САД» та [PERSON] 18.08.2008 укладено договір оренди землі відповідно до якого в користування ПСП «САД» передано земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 4,5145 га. На даний час вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 6322083000:04:001:0018, яка знаходиться на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. Договір укладено строком на 15 років. Вказаний договір оренди землі між ПСП «САД» та [PERSON] зареєстрований відділом в Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» про, що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09 квітня 2009 за № 040969300020. Власником земельної ділянки № [NUMBER] загальною площею 4,51 га., кадастровий номер 6322083000:04:001:0018, яка знаходиться на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії 11-ХР №105199 є [PERSON] , про що зазначено в договорі оренди землі від 25 грудня 2014 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 серпня 2011 року [PERSON] прийняв спадщину після смерті [INFO] [PERSON] . Згідно до ст. 1299 ЦК України право на спадщину підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Згідно положень ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. У період дії вищезазначеного договору оренди землі 26.05.2015 державний реєстратор прийняв рішення про реєстрацію іншого договору оренди землі укладеного між Фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] , одночасно зазначивши власником землі [PERSON] індексний номер запису 9838916. Тобто відповідно до даних реєстру власник один і збігається із стороною договору укладеного з ПСП «САД», а не з ФОП [PERSON] . Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до частини 5 статті 6 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ «Про оренду землі». Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з частинами другою, третьою статті 3 Закону №1952-ІУ речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, Згідно положень ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до положень статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). ПСП «САД» не є стороною оспорюваного договору оренди землі від 25.12.2015 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , але, як орендар тієї самої земельної ділянки, що є об`єктом оренди по договору від 01.03.2006 року, має право на оспорювання цього договору, оскільки даний правочин порушує право ПСП «САД» на використання спірної земельної ділянки. На даний час земельна ділянка кадастровий номер 6322083000:04:001:0018 перебуває в користуванні ПСП «САД», між ним та власником акт приймання-передавання щодо повернення земельної ділянки не укладався. Таким чином, є всі підстави вважати що укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] договір оренди землі від 25.12.2014 року є фіктивним так, як не мав наміру створити наслідки які обумовлені договором оренди землі та його укладення відбулося із порушенням публічного порядку. Суд приходить до висновку, що позивачем ПСП «САД» строк позовної давності не пропущений, виходячи з наступного. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки відповідно до ст. 257 ЦК України. Частиною 1 ст. 261 ЦК України, зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про існування подвійної оренди земельної ділянки ПСП «САД» стало відомо восени 2019 року в ході здійснення перевірки працівниками Головного управління Держгеокадастру в Харківської області дотримання вимог земельного законодавства проведеної щодо користування ПСП «САД» земельними ділянками. В результаті перевірки було встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6322083000:04:001:0018, яка перебуває до теперішнього часу в користуванні позивача, за даними Публічної кадастрової карти, знаходиться начеб то в користуванні інших осіб. Таким чином, суд вважає, що про порушення свого права позивач дізнався восени 2019 року і звернувся до суду з позовом 05.02.2020 в строк передбачений ст. 257 ЦК України. Статтею 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України та ч.3 ст. 152 ЗК України визнання правочину (угоди) недійсним є одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, наведеної в постанові від 6 вересня 2017 року (справа №6-55цс15), з огляду на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України; статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) необхідно дійти висновку про те, що в разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі», на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України. Таким чином, договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] , вчинений з порушення вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки земельна ділянка перебувала та перебуває у користуванні Приватного сільськогосподарського підприємства «САД» за договором оренди строк дії якого 15 років, тобто до 2023 року, а тому у силу ст. 215 ЦК України є недійсним. Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. З урахуванням викладених обставин справи, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача стосовно визнання договору оренди землі від 25 грудня 2014 року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] недійсним та скасування його державної реєстрації. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи складаються із судового збору 2102 грн. Суду не було надано доказів про понесені позивачем витрати на правничу допомогу орієнтовно 9 000 грн., тому не підлягають відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Outcome: approved