Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

У червні 2014 р. до суду надійшла вищевказана позовна заява. Позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири [ADDRESS], обгрунтовуючи дану вимогу наступним. З 1974 р. по 2001 р. батько позивача - [PERSON] проживав однією сім'єю з [PERSON] 20.09.1993 р. [PERSON] та [PERSON] (як члену його сім'ї) була виділена у спільну власність однокімнатна квартира [ADDRESS]. [INFO] р. [PERSON] померла. Спадкоємців [PERSON] не мала, належну їй частину квартири з 2001 р. ніхто не успадковував. [INFO] р. [PERSON] помер. Після його смерті, позивач прийняла у спадщину належну йому 1/2 частину вищевказаної квартири та отримала правовстановлюючі документи. Позивач вказує, що з моменту смерті батька, з [INFO] р., постійно добросовісно володіє та та понад 10 років користується всією квартирою, будь-які інші особи претензій на частину даної квартири, що належала померлій [PERSON], не заявляв. В судове засідання сторони не з'явились. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та про визнання позовних вимог. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи наступне. Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює право кожного на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, граничний час, з якого потрібно починати відлік набувальної давності на чуже майно, 01 січня 2001 року. На день звернення до суду з даним позовом (11.06.2014 р.) позивачем дотримано умови, викладені у ч. 1 ст. 344 та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав інших осіб.

Outcome: approved