Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

заявник [PERSON] звернувся 06.07.2017 року до Дружківського міського суду з заявою про встановлення факту смерті. В своїй заяві він посилається на те, що 25 квітня 2017 року в м. Кіровське Донецької області, помер його батько [PERSON]. Після смерті батька відкрилась спадщина. Для оформлення спадщини, отримання коштів на поховання йому треба отримати свідоцтво про смерть. На підставі свідоцтва про смерть від 26 квітня 2017 року, виданого в окупованому м. Кіровське він звернувся до Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Однак, йому було відмовлено у державній реєстрації смерті його батька, оскільки надане ним свідоцтво про смерть, видане на тимчасово окупованій території та не відповідає формі визначеної наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті". У зв'язку з вищезазначеним просить встановити факт, що 25 квітня 2017 року в м.Кіровське Донецької області помер його батько [PERSON], [INFO]. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримав свою заяву в повному обсязі та пояснив, що його батько помер 26 квітня 2017 року в результаті захворювання серця, на момент смерті проживав у [INFO], де йому і видані всі документи про смерть його батька та не можуть бути підставою для реєстрації факту смерті. Просить заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяву про відкладення розгляду справи не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Пунктом 8 частини 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Статтею 257-1 ЦПК України передбачено, особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ч. 1 вищевказаної статті заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Частиною 2 цієї статті передбачено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, підлягає негайному виконанню. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином померлого [PERSON], про що свідчить актовий запис про народження заявника № 96 від 04 травня 1973 року, складений у Іловайській міськраді м. Харцизська Донецької області (а.с. 9 ) . У лікарському свідоцтві зазначено, що 25 квітня 2017 року помер [PERSON], 17 серпня 1951 року за місцем мешкання у [INFO]. В довідці про причини смерті вказано, що він помер від хронічної серцевосудинної недостатності, ішемічної хвороби серця, атероклеротичного кардіосклероза (а.с. 10 ) . Факт смерті [PERSON], батька заявника підтверджено поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На звернення [PERSON] до Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області йому було відмовлено у реєстрації смерті його батька, оскільки ним для підтвердження факту смерті його батька пред'явлено свідоцтво про смерть, яке видане на території тимчасово не підконтрольній владі України. Відповідно видане свідоцтво є незаконним та не створює правові наслідки, тому орган державної реєстрації актів цивільного стану не може зареєструвати факт смерті. Надати лікарське свідоцтво про смерть форми №106/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті" у заявника немає можливості, оскільки йогої батько помер на території тимчасово не підконтрольній владі України і лікарське свідоцтво про смерть йому видане за формою, яка не відповідає наказу Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто свідоцтво про смерть, померлого [PERSON], 25 квітня 2017 року в м. Кіровське Донецької області, видане на території тимчасово не підконтрольній владі України, не створює правових наслідків. Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також те, що встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення для послідуючого отримання документів для прийняття спадщини та отримання коштів на поховання. Таким чином є всі підстави для задоволення заяви [PERSON] та встановлення факту смерті його батька [PERSON],. На підставі викладеного,

Outcome: approved