Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

У січні 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" про визнання наказів про звільнення незаконними, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 23.02.2017 року, позивач обґрунтовує тим, що 15.04.2016 року наказом №194ос/тр [PERSON] було прийнято на посаду заступника начальника ФІЛІЇ "ЦЕНТР ТРАНСПОРТНОГО СЕРВІСУ "ЛІСКИ" (надалі ? Філія) ПАТ"УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", що також підтверджується відповідним записом в трудовій книжці (серія: БТ-І № 2993264). 22.12.2016 року наказом (розпорядженням) № 756-ос/тр Філії та наказом №2425/ос від 22.12.2016 року ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" було звільнено [PERSON] у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п. 5 ч.1. ст. 41 КЗпП України, а у трудову книжку внесено відповідний запис. 22.12.2016 року позивач отримав трудову книжку та розрахунок щодо виплати одноразової грошової допомоги з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку, відповідно до норм встановлених, згідно ст. 44 КЗпП України, що підтверджується розрахунковим листком за грудень від 22.12. 2016 року. Позивач не був призначений головою чи членом наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізором відповідача, а також іншим головою та членом іншого органу відповідача. Позивач працюючи на посаді заступника начальника філії, не був посадовою особою в розумінні п. 5 ст. 41 КЗпП України, на підставі чого позивач вважає його звільнення із займаної посади протиправним та просить суд визнати незаконними та скасувати: наказ (розпорядження) №756-ос/тр від 22.12.2016 року ФІЛІЇ "ЦЕНТР ТРАНСПОРТНОГО СЕРВІСУ "ЛІСКИ" ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" щодо безпідставного звільнення за п. 5 ч.1. ст. 41 КЗпП України [PERSON], наказ №2425/ос від 22.12.2016 року ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" щодо безпідставного звільнення за п. 5 ч.1. ст. 41 КЗпП України [PERSON], поновити на посаді заступника начальника філії "ЦЕНТР ТРАНСПОРТНОГО СЕРВІСУ "ЛІСКИ" ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" [PERSON] та стягнути з ПАТ"УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. Представники позивача та позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з підстав викладених в позовній заяві, заяві про зміну позовних вимог та наданих письмових додаткових поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених в письмових запереченнях та просив відмовити у задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Згідно зі ст. 233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивача було прийнято на посаду заступника начальника Філії на підставі наказу №194ос/тр від 15.04.2016 року. Наказом (розпорядженням) №756-ос/тр ФІЛІЇ "ЦЕНТР ТРАНСПОРТНОГО СЕРВІСУ "ЛІСКИ" ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" від 22.12.2016 року та наказом №2425/ос від 22.12.2016 року ПАТ"УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" було звільнено [PERSON] у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п. 5 ч.1. ст. 41 КЗпП України. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Отже, мають бути присутні дві обставини (факти): звільнений працівник повинен бути посадовою особою та повинно відбутись припинення його повноважень та звільнення в порядку передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського підприємства. Відповідно до ст. 89 ГК України та п. 15 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року № 514?VI, посадовими особами органів акціонерного товариства є фізичні особи, які можуть бути головою та членами наглядової ради; виконавчого органу; ревізійної комісії; ревізором акціонерного товариства; а також головою та членами іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Постановою КМУ «Питання ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» від 02.09.2015 р. №735, затверджено Статут ПАТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» . Статтею 51 Статуту, прописано, що для забезпечення функціонування товариства утворюються органи товариства, а також апарат управління товариством. Статтею 52 Статуту, зазначено, що органами товариства є: загальні збори; наглядова рада; правління; ревізійна комісія. Статтею 81 Статуту, визначено, що колегіальним виконавчим органом товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю, є правління. Відповідно Статутом не передбачено голови та членів іншого органу ПАТ«УКРЗАЛІЗНИЦЯ». Філія не є органом Товариства в розумінні ст. ст. 51, 52 Статуту позивача та п. 15 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року № 514?VI, який створюється для забезпечення функціонування діяльності Позивача, а є відокремленим підрозділом юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину функцій господарського підприємства, а не його органів (ст. 95 ЦК України). Пунктом 2.1. положення про Філію "ЦЕНТР ТРАНСПОРТНОГО СЕРВІСУ "ЛІСКИ" ПАТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ", затвердженого наказом від 26.02.2016 року № 131 (надалі - Положення), визначено, що філія є відокремленим підрозділом ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», який не має статусу юридичної особи. Відповідно до п. 2.7 Положення, у своїй діяльності Філія керується законодавством, статутом та внутрішніми документами Товариства, цим Положенням, рішеннями та наказами, прийнятими та виданими органами Товариства та його посадовими особами. За змістом п.5 ст.41 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору є припинення повноважень посадовою особи. При цьому, зміст статті не дає підстав уважати про наявність у власника права розірвати трудовий договір із працівником, який є посадовою особою, без дотримання процедури припинення повноважень такої особи, що повинно бути першочерговим. Дотримання процедури припинення повноважень посадової особи є гарантією дотримання прав і інтересів працівника. Проте, відповідачем а ні в запереченнях а ні в усних поясненнях не надано доказів на підтвердження того, що відбувся факт припинення повноважень позивача. Також відповідно до п.5.1. Положення, призначення та звільнення начальника філії та інших працівників Філії, посади яких зазначені в затвердженій Номенклатурі посад ПАТ«УКРЗАЛІЗНИЦЯ», на які призначення та звільнення працівників проводиться за рішенням правління ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», здійснюється правлінням Товариства відповідно до Статуту та внутрішніх документів Товариства. Начальник філії, його перший заступник та заступники, головний інженер філії, начальник структурного підрозділу філії: юридичного (правового), економічного та/або фінансового (головний бухгалтер) зазначені в номенклатурі посад ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», на які призначення та звільнення працівників проводиться за рішенням правлінням ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ», затверджена наказом від 01.02.2016 року №045. Як встановлено судом, підставою винесення наказу №2425/ос зазначено лист від 19.12.2016 року №Д-10/1855 та рішення (протокол) правління ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» від 20-21.12.2016 року № 87. Відповідач, всупереч запиту позивача від 12.01.2017 року, адвокатського запиту від 13.01.2017 року №13/01-2017/1, поданому клопотанню про витребування документів та в результаті розгляду якого була винесена протокольна ухвала (якою відповідача було зобов'язано надати вказані там документи, в тому числі Протокол та Лист), витрибуваних документів не надав. Також відповідач, в запереченнях посилається на посадову інструкцію заступника начальника філії від 26.04.2016 року, проте не надано жодного доказу, який би підтверджував факт ознайомлення позивача з вищезазначеною інструкцією. Крім того, твердження, відповідача, про те, що належність заступника начальника філії до професійної групи «Керівника» з кодом 1226 (Керівники виробничих підрозділів на транспорті, в складському господарстві та зв'язку), відповідно до Класифікатора професій, затвердженого Держспоживстандартом України (надалі - Класифікатор) свідчить про те, що позивач є «посадовою особою» суперечить чинному законодавстві України. Оскільки відповідно до «ЗАГАЛЬНИХ ПОЛОЖЕНЬ», Класифікатор призначений для застосування центральними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, об'єднаннями соціальних партнерів усіх рівнів, іншими громадськими організаціями, всіма суб'єктами господарювання під час запису про роботу у трудові книжки працівників. Розділ «ЗАКОНОДАВЦІ, ВИЩІ ДЕРЖАВНІ СЛУЖБОВЦІ, КЕРІВНИКИ, МЕНЕДЖЕРИ (УПРАВИТЕЛІ)» вміщує професії, що пов'язані з: визначенням та формуванням державної політики, законодавчим регулюванням; вищим державним управлінням; правосуддям та прокурорським наглядом; керівництвом об'єднаннями підприємств, підприємствами, установами, організаціями та їхніми підрозділами незалежно від форм власності та видів економічної діяльності. Наголошую, що норму ч.1 ст. 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 року №1255-УІІ (надалі - Закон № 1255-УІІ). Вказаний Закон №1255-УІІ набрав чинності 01.06.2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, директорів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Слід зазначити, що, п.5 ст. 41 був долучений до КЗпП України згідно з Законом №1255-УІІ, прийняття Закону №1255-УІІ обумовлене нагальною потребою у вдосконаленні законодавчих актів, що регулюють припинення повноважень та звільнення виконавчих органів, юридичної особи та посилення їх матеріальної відповідальності і відповідно не можуть бути застосовані для звільнення інших працівників юридичної особи, окрім працівників які входять до її виконавчих органів. Приймаючи до уваги викладені обставини, зокрема відсутність доказів наявності у позивача повноважень посадової особи, оспорювані позивачем накази є незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Протилежного представником Відповідача в належний спосіб не доведено. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог КЗпП України, оскільки, відповідаем не доведено, що звільнення позивача відбулось без порушення чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено - заступника начальника філії "ЦЕНТР ТРАНСПОРТНОГО СЕРВІСУ "ЛІСКИ" ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" з 22.12.2016 року. Що стосується відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що позивачу було нараховано та виплачено всі необхідні нарахування (в тому числі одноразова грошова допомога з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку). Пленум Верховного Суду України постановою «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, роз'яснив, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Отже, факт здійснення вищевказаних нарахувань позивачу має значення саме при розрахунку (оплаті) за час вимушеного прогулу позивача. В той же час, вимога про відшкодування моральної шкоди є відокремленою (самостійною) від оплати за час вимушеного прогулу та виплачених нарахувань встановлених чинним законодавством України (в тому числі одноразової грошової допомоги з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку). Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується, як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення (постанова ВСУ від 25.04.2012 р. № 6-23цс12). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно приписів ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 3 ст. 23 ЦК України, визначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. З огляду на встановлення обставин порушення роботодавцем законних прав позивача на виплату заборгованості по заробітній платі, що призвело до вимушених змін у життєвих стосунках позивача, суд дійшов висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди. При цьому визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, засади розумності та справедливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial