Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2007/13-678/299 від 22.02.2007 р. у сумі 11501,66 доларів США, яка утворилась внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань, покладених на нього договором. Представник позивача направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належними чином, в порядку п. 4 ч. 8 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, відзив на позовну заяву не надходив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними, відзив на позовну заяву відповідач не направив, позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, таким чином є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія кредитного договору № 2007/13-678/299 від 22.02.2007 р., укладеного між позивачем та [PERSON] на суму 6000 доларів США; копія додаткової угоди № 2 про внесення змін до договору кредиту № 2007/13-678/299 від 22.02.2007 р.; додаток № 1 до договору № 2007/13-678/299 від 22.02.2007 р.; заява на видачу готівки № 11/41 від 22.02.2007 р.; довідка погашення заборгованості за період з 22.02.2007 р. по 09.03.2017 р.; розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості; вимога ПАТ «Укрсоцбанк» про усунення порушень; витяг з реєстру відправки рекомендованої кореспонденції, список № 970 ; списик № 9663 з групованих поштових відправлень рекомендованих листів з фіскальним чеком «Укрпошти»; реєстраційні документи банку ПАТ «Укрсоцбанк». Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач - ПАТ «Укрсоцбанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитними зобов`язаннями в розмірі 11501,66 доларів США та стягнути з нього судовий збір у сумі 4402,10 грн. 00 коп., зазначивши, що 22.02.2007 р. із відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 2007/13-678/299 (далі - Договір) відповідно до умов якого позивач зобов`язується надати відповідачу кредит у сумі 6000 доларів США у строк до 21.02.2022 р., з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами 13,00 % річних. Згідно з умовами Договору, [PERSON] (позичальник) зобов`язувався виконати зобов`язання згідно з Договором у повному обсязі, у тому числі але не обмежуючись цим, повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у порядку та на умовах Договору (у валюті), щомісячними платежами, згідно встановленого графіку сплати кредиту (Додаток № 1) Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши відповідачу кредит у сумі 6000 доларів США. У зв`язку із тим, що відповідач [PERSON] (позичальник) не виконує умови договору, станом на 10.03.2017 р. у нього утворилась заборгованість за кредитними зобов`язаннями, яка складається з: заборгованості за кредитом - 5175 доларів США.; заборгованості за несплаченими відсотками - 6326,66 доларів США. Установа банку направляла боржнику [PERSON] листи з вимогою погашення простроченої заборгованості. Сума заборгованості відповідачем у добровільному порядку досі не погашена. Заподіяння відповідачем матеріальних збитків та їх невідшкодування негативно впливає на фінансову діяльність кредитної установи, заборгованість підлягає стягненню у примусовому порядку. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч.2 ст. 1054 ЦК України до даних відносин можуть застосовуватися положення ст.ст. 1046-1053 ЦК України. Згідно із ст.ст. 1048-1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Між позивачем та [PERSON] 22.02.2007 р. був укладений кредитний договір № 2007/13-678/299 на отримання кредиту у розмірі 6000 доларів США, строком погашення до 21.02.2022 р. відповідно до графіку сплати кредиту та оплатою 13 % річних за користування кредитними коштами. У зв`язку з тим, що відповідач порушив умови надання та порядок повернення кредиту, у нього склалась заборгованість за кредитом - 5175 доларів США; заборгованості за несплаченими відсотками - 6326,66 доларів США. Ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до умов Договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь - яких обов`язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати дострокового виконання зобов`язання з повернення кредиту за Договором. Що стосується вимог банку про стягнення заборгованості за кредитом в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами. Згідно з ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, частина третя статті 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Водночас Верховний суд України у правовій позиції від 10.02.2016 року у справі № 6-1680 цс15 зазначив, що якщо у кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов`язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Судом встановлено, що на час укладення вказаного вище кредитного договору позивач мав відповідну ліцензію для операцій з надання кредиту в іноземній валюті, оскільки був включений до Переліку банків, які мають відповідні ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, затвердженого Національним банком України. Оскільки наявність відповідної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями є загальновідомою інформацією, бо розміщена на офіційних сайтах Верховної Ради України та Національного банку, суд приходить до висновку, що перешкоди для стягнення заборгованості в іноземній валюті відсутні, що також узгоджується із правовим висновком Верховного суду, який встановлено в постанові від 04.07.2018 року, справа №761/12665/14-ц. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Так як виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то водночас зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 2007/13-678/299 від 22.02.2007 р. є правомірними і законними, виходять із кредитних договірних зобов`язань. У відповідності із ст. 141 ЦПК України, суд також задовольняє вимоги позивача про стягнення з відповідачки судового збору: 4402,10 грн.

Outcome: approved