Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

[PERSON]\~звернулася до\~Піщанського районного\~суду з\~позовом до\~[PERSON]\~про розірвання\~шлюбу та стягнення аліментів на утримання, в якому просить суд розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем 16 грудня 2001 року, який зареєстрований Гонорівською сільською радою Піщанського району Вінницької області за актовим записом № 05, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище "Паладій" та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їхнього спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімумум для дитини відповідного віку, стягнути з відповідача по справі судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що в зареєстрованому шлюбі з відповідачем перебуває з 16 грудня 2001 року. Від спільного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на життя, в зв'язку з чим в сім'ї постійно виникали сварки непорозуміння, та спільне проживання в таких умовах стало неможливим. А тому, вважає, що подальше збереження шлюбних відносин є неможливим та буде негативно впливати на їхні інтереси та на інтереси їхньої неповнолітньої дитини, а тому шлюб між ними слід розірвати. Також позивач зазначає, що відповідач ухиляється від утримання дитини, добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливвість, та у зв'язку з тим, що батьки рівні у своїх обов'язках щодо утримання дітей, з метою забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового духовного, морального, соціального розвитку дитини просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімумум для дитини відповідного віку. Позивач [PERSON] та її представнк адвокат [PERSON] в підготовче засідання 22 січня 2019 року не зявилися, проте від позивача на адресу суду 09 січня 2019 року надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач проить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1100 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до повноліття дитини, також просить суд розглянути справу без її участі, на задоволенні позовних вимог, з урахуванням їх зміни наполягає. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання 22 січня 2019 року не зявилася, проте на адресу суду від нього надійшла заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.1. ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4\~ ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України\~передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, - немає. Також, враховуючи, що сторони не прибули в підготовче судове засідання і заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд у підготовчому судовому засіданні без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню у зв'язку з\~визнанням заявлених вимог відповідачем, за наявності законних на те підстав, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб. Судом у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 16 грудня 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ № 072179 (а.с.12). Позивач та відповідач не бажають миритися, мають стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається зі змісту позовної заяви та заяви позивача до суду про підтримання позовних вимог та заяви відповідача про визнання позовних вимог. Також, судом встановлено, що причиною розладу в сім'ї стали різні характери і погляди сторін на сімейне життя, ведення спільного господарства, внаслідок чого виникали конфлікти, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе, так як однією сім'єю сторони не проживають, миритися не бажають. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ № 160546 (а.с.7). Судом встановлено, що перебування в шлюбі суперечить інтересам позивача та інтересам неповнолітньої дитини, порушує особисті немайнові права позивача, оскільки сімейні особисті немайнові відносини між подружжям не складаються через конфлікти, які призвели до того, що позивач та відповідач не проживають однією сім'єю, не ведуть спільного господарства. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч.1 ст.24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі вищевикладеного, у суду склалася достатння переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, і що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, а відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу з підстав, що наведені в позові, то суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами підлягає розірванню. Відповідно до довідки Студенянської сільської ради Піщанського району Вінницької області № 653 від 16 жовтня 2018 року, [PERSON] проживає в [INFO], та на її утриманні знаходиться [PERSON], [INFO] (а.с.11). Згідно довідки Піщанської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості № 54 від 16 жовтня 2018 року, [PERSON] на обліку в Піщанській районній філії Вінницького обласного центру зайнятості станом на 16 жовтня 2018 року не перебуває (а.с.10). Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] серії АК № 036454 від 22 серпня 1999 року, 05 вересня 2018 року [PERSON] було припинено виплату допомоги по безробіттю (а.с.8). Відповідач по справі - батько дитини проживає окремо, добровільно коштів на утримання своєї неповнолітньої дитини не надає. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] являється інвалідом 2 групи (загальне захворювання), що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] (а.с. 34). Згідно довідки виданої Крижопільським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Вінницької області № 870 від 06 грудня 2018 року, [PERSON] отримує пенсію по інвалідності в розмірі 2226,31 гривень (а.с. 33). Відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною першою ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В положеннях ст.184 СК України зазначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до ст. 7 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2019 рік", для дітей віком двід 6 до 18 років з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум в розмірі 2027 гривень. Згідно положень абз. 3 ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. При визначенні способу стягнення аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, за вибором позивача, з яким проживає неповнолітня дитина, в силу вимог ч.3 ст.181 СК України. На підставі викладеного, враховуючи беззаперечне визнання позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі, та стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліментів на утримання їхнього неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1100 гривень, оскільки аліменти в даному розмірі будуть необхідними та достатніми для забезпечення потреб неповнолітньої дитини та перевищують мінімальний розмір аліментів, встановлений законом. При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги норми ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, яка визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд, у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріпленні в ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір". У зв'язку з тим, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, відповідач позовні вимоги визнав, суд вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову про розірвання шлюбу (згідно квитанції № 0.0.1162013934.1 (а.с. 1) та стягнути з відповідача на користь держави 50% судового збору, який підлягав сплаті при зверненні позивача до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, тобто 352 гривні 40 копійок. Також, суд виходить із того, що відповідно до ст.4, 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору при подачі до суду позову про стягнення аліментів, а тому у порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи, ціну позову, яка у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, має підстави стягнути із відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 704 гривні 80 копійок, у розмірі, який підлягав сплаті при звернення з вказаним позовом до суду. Крім того, відповідно до вимог ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно положень ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. В частині 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У зв'язку з тим, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 800 гривень, сплачених позивачем за надання правничої допомоги (згідно квитанції № 5 від 18 жовтня 2018 року (а.с.14) .

Outcome: approved