Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

До Бабушкінського райсуду м.Дніпропетровська надійшов вищезазначений позов [PERSON] до ПАТ "Укрексімбанк" про визнання договорів недійсними. В обґрунтування своїх вимог позивачка у позовній заяві посилалася на те, що 08.09.2008р. між нею та вказаним ПАТ був укладений кредитний договір №50208С31, згідно з яким їй був наданий кредит в сумі 350209,20 доларів США строком до 05.08.2033р. Крім того, 08.09.2008р. між нею та відповідачем був укладений кредитний договір №50208С32, згідно з яким їй був наданий кредит в сумі 190000,0 доларів США строком до 07.09.2018р. На їх забезпечення між нею та відповідачем було укладено також договір іпотеки №50208Z38 від 08.09.2008р. Крім того, на забезпечення вказаних кредитних договорів між [PERSON] та відповідачем було укладено договір іпотеки №№50208Z39 від 08.09.2008р. Вважає, що вказані договори укладено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці гривні, а умовами кредитних договорів передбачено здійснювати всі платежі у доларах США. Також посилається на те, що відповідач для здійснення операцій в іноземній валюті повинен мати відповідну індивідуальну ліцензію. Укладання вказаних кредитних договорів також порушує її права тим, що через зміну курсу долару США до національної валюти України вона на теперішній час вимушена сплачувати значно більшу суму в погашення кредиту, ніж фактично отримала від відповідача, та значно більшу суму в погашення кредиту, ніж фактично отримала від нього, значно більші проценти за користування кредитними коштами в гривнях, ніж це фактично передбачено договором. Крім кредитних договорів просить визнати недійсними і договори іпотеки, як такі, що укладені з використанням нечесної підприємницької практики. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити посилаючись на обставини, викладені в заяві. Представник відповідача позов не визнав, вважає його необґрунтованим, просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день, місце і час слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила, в звязку з чим судом ухвалено про розгляд справи відповідно ст.169 ЦПК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про банки та банківську діяльність", Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" та умовами укладеного між сторонами договору. Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У відповідності до ст.ст.6,627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.З,4,5,6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що 08.09.2008р. між [PERSON] і ПАТ "Укрексімбанк" був укладений кредитний договір №50208С31 про надання кредиту в сумі 350209.20 доларів США строком до 05.08.2033р. (а.с.15-19). Крім того, 08.09.2008р. між [PERSON] і ПАТ "Укрексімбанк" був укладений кредитний договір №50208С32, згідно з яким їй був наданий кредит в сумі 190000,0 доларів США строком до 07.09.2018р. (а.с.20-23). На забезпечення вищевказаних кредитних договорів між [PERSON] та ПАТ "Укрексімбанк" було укладено також договір іпотеки №50208Z38 від 08.09.2008р. (а.с.33-35). Крім того, на забезпечення вказаний кредитних договорів між [PERSON] та ПАТ "Укрексімбанк" було укладено договір іпотеки №№50208Z39 від 08.09.2008р. (а.с.36-38). Також судом встановлено, що ПАТ "Укрексімбанк" має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції передбачені ч.1 та п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а також має дозвіл на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", що підтверджується копіями банківської ліцензії, дозволу та додатку до дозволу. Суд вважає безпідставними твердження позивачки про незаконність визначення грошового зобовязання у іноземній валюті. Так ст.99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим вказана стаття не обмежує використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. А ч.2 ст.192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. В даному випадку, основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до ст.5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] Банку України. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст.ст.47,49 Закону України "Про Банки і банківську діяльність" банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином законодавство України визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, в тому числі і в іноземній валюті. При цьому мета отримання валютного кредиту та те, яким чином він буде використаний, в даному випадку значення не має. Також суд вважає безпідставними доводи позивачки в частині нечинності договорів у звязку з відсутністю індивідуальної ліцензії у відповідача, оскільки відповідно до ч.2 ст.5 Декрету КМУ генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, які не потребують індивідуальної ліцензії. У разі включення цих валютних операцій до генеральної ліцензії необхідність в отриманні індивідуальних ліцензій відпадає. При цьому варто також зазначити, що згідно з ч.6 ст.5 Декрету КМУ визначення порядку одержання ліцензій покладено на [PERSON] банк України. Отже всі ці питання регулює саме [PERSON] банк України. Відповідно до ст.ст.47,49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитними операціями є операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно зі ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" такими коштами є гроші у національній або іноземній валюті. Але оскільки надання кредиту в іноземній валюті є валютною операцією, то окрім банківської ліцензії банк повинен отримати ще й генеральну ліцензію. Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління [PERSON] Банку України №275 від 17.07.2001р., генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Таким чином, надання кредитів в іноземній валюті банком потребує отримання ним банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. З цього витікає, що діючим законодавством України не передбачено отримання індивідуальної ліцензії на вказану валютну операцію, а тому банк не може її взагалі отримати. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління [PERSON] Банку України №483 від 14.10.2004р., використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Разом з цим викладено умову, що ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. Отже, якщо кредит в іноземній валюті надається банком, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, які вже автоматично містять в собі право банка на надання таких кредитів та використання іноземної валюти при розрахунках, то отримання ще й відповідних індивідуальних ліцензій ні банком, ні його клієнтом неможливо взагалі, так як таке не передбачено діючим законодавством України. Крім того, слід зазначити, що законодавством встановлено дві необхідні умови для отримання індивідуальних ліцензій: вони видаються резидентам і нерезидентам, до кола яких ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України відносить не уповноважені банки, а фізичних та юридичних осіб; вони видаються на здійснення разової операції, а надання та повернення кредиту, сплата процентів - не є разовою операцією. Також одержання індивідуальних ліцензій резидентами (до кола яких не відносяться уповноважені банки) кредитів в іноземній валюті між собою потрібне тільки у випадках, якщо терміни і сума таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. [PERSON] банк України, який регулює ліцензування валютних операцій шляхом видання нормативних актів, не встановив законодавчо порядок їх надання в таких випадках. Тому неможливо перевищити ці не встановлені законодавством межі. Суд вважає також, що доводи позивачки про зростання курсу долара США та порушення в звязку з цим співвідношення майнових інтересів сторін, що позбавляє її можливості сплачувати кредит у сумі, якою вона керувалася при укладанні даного договору, а також про те, що внаслідок погіршення загального фінансово-економічного стану в Україні значно змінився її дохід, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в час укладання договорів зміни курсу гривні по відношенню до долару США, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації, та можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, як вбачається із вказаних договорів про надання кредиту, вони були підписані його сторонами і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договорів сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договорів було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у банку грошові кошти, позичальник погодився з умовами даних договорів та здійснював платежі згідно його умов. Будь-які докази того, що в момент їх укладання не були додержані вимоги ст.203 ЦК України суду не надані. Іще однією підставою для визнання кредитних договорів недійсними позивачка зазначає норми Закону України "Про захист прав споживачів", вказуючи що кредитні договори були укладені з використанням нечесної підприємницької практики, оскільки на момент укладення договорів курс долару США до національної валюти гривні поступово збільшився, про що вона не була попереджена. Однак, як зазначалось вище, сторони вільні в укладенні договору та визначенні його умов. Позивачка знала, що відповідач не має повноважень щодо встановлення курсу іноземних валют, оскільки такими, відповідно до ст.36 Закону України "Про [PERSON] України", наділений саме НБУ. Відповідно ж до ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, курси валютних цінностей в іноземних валютах, а також у розрахункових (клірингових) одиницях. Зазначені курси встановлюються [PERSON] банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. А згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003р. №496, офіційний курс гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена і таким чином укладаючи спірні кредитні договори позивачка усвідомлювала, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та приймала на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, а звідси при укладенні договорів не мала законних підстав вважати, що зміна валютного курсу не настане. Таким чином зазначена позивачкою обставина, а саме надання кредиту в доларах США та зміна курсу гривні відносно цієї валюти, внаслідок чого нібито істотно змінились обставини виконання зобовязань, не може свідчити про несправедливість умов кредитного договору, а отже і в цій частині позов є необгрунтованим. Відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальника, що виходить зі змісту положень ст.ст.1046,1064 ЦК України. Стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, надання банком кредиту в іноземній валюті, отримання розрахунків за ним в іноземній валюті повністю відповідає нормам діючого законодавства України, а тому підстави для задоволення позову - відсутні. А оскільки договори іпотеки є похідними від договорів кредитних, в позові [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed