Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» та просив суд, визнати незаконним підвищення з 01 лютого 2009 року відсоткової ставки з 9,6 % річних до 21 % річних за користування кредитом за Кредитним договором №DN81AR23880133, укладеного 12.12.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати недійсною умовою п.7.1. Кредитного договору №DN81AR23880133 від 12.12.2007 року щодо сплати [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3220,00 грн. винагороди за надання фінансового інструменту; визнати недійсною умовою п.7.1. Кредитного договору №DN81AR23880133 від 12.12.2007 року щодо сплати [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» щомісячної винагороди за користування кредитом у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля; зобов'язати відповідача суму коштів отриманих від [PERSON]Г у розмірі 3220,00 грн., як винагороди за надання фінансового інструменту та коштів щомісячної винагороди за користування кредитом встановленої у розмірі 0,50% щомісячно від суми виданого кредиту на придбання автомобіля за Кредитним договором №DN81AR23880133 від 12.12.2007 року за весь період його дії, врахувати в рахунок погашення кредиту за Кредитним договором №DN81AR23880133 від 12.12.2007 року; визнати припиненим Кредитний договір №DN81AR23880133, укладений 12.12.2007 року між [PERSON]Г та ПАТ КБ «ПриватБанк» з грудня 2013 року; стягнути з Публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» на користь [PERSON] 4400,3 грн. суми переплати за Кредитним договором №DN81AR23880133 від 12 12.2007 року; стягнути з Публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати,посилаючись на наступне. 12 грудня 2007 року між [PERSON], як позичальником та ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», як [PERSON] був укладений Кредитний договір №DN81AR23880133. За умовами зазначеного Договору ЗАТ КБ «ПриватБанк» зобовязувався видати йому кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 65239,20 грн. За умовами п.1.1. Кредитного договору визначено, що [PERSON] взяв на себе зобовязання надати йому, як Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або їх перерахування на поточний рахунок , зазначений в п.7.1 цього Договору. Пункт 7.1. Кредитного договору також містить інформацію наступного змісту: строк кредитування: з 12.12.2007 р. по 11.12.2014 р Ціль кредитування (мета): 40250.00 гривень на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 34 грн. для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом; 2716,90 грн. на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №DN81AR23880133 від 12.12.2007 р., договором особистого страхування №DN81AR23880133 від 12.12.2007 р.; 3220.00 грн. на винагороду за надання фінансового інструменту; 19018,30 грн. на сплату страхових внесків у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору. За користування кредитом встановлено сплату відсотків у розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п 6.2. даного Договору. Періодом сплати визначено період з «12» по «16» число кожного поточного місяця. Погашення заборгованості визначено в наступному порядку: щомісячно починаючи з наступного місяця в Період сплати Позичальник повинен надавати [PERSON] кошти (щомісячний платіж) у сумі 992,07 грн. для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Пункт 6.3 кредитного договору поняття «фінансовий інструмент» та «щомісячна винагорода у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту» трактує як проценти в розумінні Цивільного Кодексу України: «Всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться Позичальником за даним Договором є відсотками в розумінні ЦК України». За п.3.4. Кредитного договору визначено, що нарахування відсотків здійснюється в останню дату їх сплати, при цьому проценти розраховуються на фактичний остаток заборгованості за кожен календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування Кредитом - 360 днів у році. Відсотки нараховуються щомісяця, за період з першої дати попереднього Періоду сплати по дату, що передує першому дню поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором в заставу [PERSON] згідно Договору застави рухомого майна №DN81AR23880133 від 12.12.2007 року було передано транспортний засіб: автомобіль марки Cheri А15 AMULET, 2007 р.в., № кузову LWDA11A78D012961, д.н.з. [NUMBER]. Згідно акту приймання-передачі в заклад ПриватБанку автомобіля позичальника [PERSON], який допустив прострочення кредиту по Кредитному договору №DN81AR23880133 від 12.12.2007 року, що був складеним 22.08.2012 р. між [PERSON] та співробітниками Полтавського ГРУ ПриватБанк, зазначений вище заставний автотранспортний засіб було передано [PERSON] в заклад. Результатам передачі заставного майна в заклад [PERSON] мало бути припинення моїх кредитних зобовязань перед [PERSON] з даною метою ним і було підписано вказаний акт прийому-передачі. В подальшому [PERSON] реалізував його автомобіль. Натомість з'ясувалося, що його зобовязання за Кредитним договором перед [PERSON] і до даного часу не припинено: наразі спір з питання стягнення з нього кредитної заборгованості перебуває на розгляді в Полтавському районному суді Полтавської області: справа №545/815/15-ц, суддя Цибізова С.А. За матеріалами цивільної справи №545/815/15-ц [PERSON] заявляє до нього вимогу майнового характеру у розмірі 198 183,56 грн. Натомість згідно висновку №763 судової економічної експертизи по цивільній справі №545/815/15-ц, складеного 29.01.2016 року Полтавським відділенням Харківського науково- дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора [PERSON] встановлено, що станом на 03.07.2015 року прострочена заборгованість за кредитом обліковується на позабалансових рахунках №96119054609759 та №96118054610512 «Списана у збиток заборгованість за кредитними операціями» з моменту припинення нарахування та списання її на позабалансові рахунки (29.11.2013 р. та 02.12.2013 p.). Тобто, реалізувавши заставний транспортний засіб, ПАТ КБ «ПриватБанк» самостійно списав наявну заборгованість за кредитом, як безнадійну за рахунок страхового резерву Списана безнадійна заборгованість на кореспондентському (основному) рахунку [PERSON] не числиться, тобто ліквідована та не приймає участі у фінансово-господарській діяльності банку і не приймає участі у фінансовому балансі банку. Крім того, якщо банк списав безнадійну заборгованість за рахунок страхового резерву, це означає, що банк відшкодував собі витрати по списаному за рахунок страхового резерву банку, а отже, банк податки з даного кредиту не заплатив, а відніс собі на витрати У чинному законодавстві не передбачено порядку проводки з позабалансового рахунку банку назад на баланс. При цьому, за матеріалами справи №545/815/15-ц встановлено, що навіть після списання кредиту, [PERSON] продовжував нараховувати відсотки на кредит та інші платежі: щомісячну винагороду, пеню, а також здійснював списання коштів з інших моїх рахунків, відкритих у [PERSON], на погашення заборгованості за кредитом. Списання кредитної заборгованості має наслідком втрати кредитором права вимоги до позичальника. Дана позиція чітко висловлена в ухвалі ВССУ від 28.01.2015 р. Відповідно дії [PERSON] після списання кредитної заборгованості по стягненню з мене боргу по кредиту, а також збільшення розміру платежів по кредиту є неправомірними. Варто зауважити, що за виконаними його представниками розрахунками, що ґрунтуються на умовах Кредитного договору з урахуванням відповідності Закону таких умов договору, кредитні зобовязанні фактично були припинені ще у грудні 2013 року, що доречі, підтверджується і даними [PERSON] в наданому останнім до суду розрахунку по справі №545/815/15-ц. Станом на дату написання ним позовної заяви існує заборгованість [PERSON] перед ним у розмірі суми переплати по кредиту, яка становить 4400,31 грн. Тобто доказом припинення його зобовязань перед [PERSON] за Кредитним договором є не лише факт списання «нарахованої заборгованості», а і фактичне виконання ним зобовязання за Кредитним договором станом на грудень 2013 року. Зазначені обставини дають підстави стверджувати про відсутність у нього перед [PERSON] заборгованості за Кредитним договором та про дострокове припинення його дії. Норми цивільного кодексу України визначають, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини (ч.2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до норми ч.1, ч 3 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору Відповідно до статті 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору мають становити умови (пункти), визначені не лише на розсуд сторін і погоджені ними, а і умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Крім того, за нормою ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За нормою ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України) визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору Норма ч.2 ст. 1046 ЦК України визначає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Нікчемність умови Кредитного договору про право [PERSON] підвищувати відсоткову ставку за кредитом в односторонньому порядку та відповідно незаконність дій [PERSON] по підвищення відсоткової ставки по кредиту за Кредитним договором здійснених 01.02.2009 р., підвищення з 9,6% річних до 21,00 % річних. За матеріалами справи №545/815/15-ц встановлено, що [PERSON] починаючи з 01.02.2009 року змінив розмір відсоткової ставки з 9,6 % річних на 21,00 % річних в односторонньому порядку, жодних договорів та угод між [PERSON] і ним щодо зміни відсоткової ставки укладено не було. За нормою ст. 654 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Стаття 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року №2121-111 передбачає право комерційних банків самостійно визначати процентні ставки як складової частини кредитної політики банку, а не підстави для її зміни в укладеному кредитному договорі [PERSON] самостійно визначають процентні ставки для надання послуг клієнтам, проте, зазначена в договорі процентна ставка може бути змінена на підставах, передбачених законодавством Згідно ч.4 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» в договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що процентна ставка по кредиту може змінюватися в залежності від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках Зазначене положення ч.4 повинно узгоджуватися з положеннями п.4 ч.5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно з якими встановлення дискримінаційних відносно споживача правил зміни процентної ставки являється несправедливою умовою договору (таким, що всупереч принципу добросовісності має наслідком суттєвий дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача - ст. 18 цього Закону). Пунктом 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, встановлено, що банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Таким чином, підвищення процентної ставки за кредитним договором [PERSON] суперечить вказаним нормам чинного законодавства, ст. 652 ЦК України, відповідно до правового аналізу яких зміна процентної ставки можлива лише у разі підвищення облікової ставки НБУ. За офіційними даними НБУ облікова ставка в період з грудня 2008 року по лютий 2009 року не змінювалася (докази додаю). Окрім того, зважаючи на те, що 10 січня 2009 року набрала чинності ст. 1056-1 ЦК України, а відповідно до ч. З якої визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Норма ст. 1056-1 ЦК України у відповідністю з нормами ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України за якими закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи дає підстави стверджувати про нікчемність п. 2.3.1. Кредитного договору. Відповідно дії [PERSON] по зміні в бік підняття в односторонньому порядку відсоткової ставки підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Незаконність умов п. 7.1. Кредитного договору щодо обовязку для позичальника сплатити на користь [PERSON] - 3220,00 грн. як винагороди за надання фінансового інструменту; - щомісячної винагороди за користування кредитом у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля. Так, Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №13 «Фінансовий інструмент» та Глава 2 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, що затверджені Постановою Правління Національного банку України 18.06.2003 N 255 (в редакції чинній на момент підписання Кредитного договору) дає визначення терміну фінансового інструменту. Так, фінансовий інструмент - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного суб'єкта підприємницької діяльності і фінансового зобов'язання або інструмента власного капіталу в іншого. Натомість він не є субєктом підприємницької діяльності. Відповідно жодного контракту на надання такого інструменту між ним та [PERSON] укладено не було. Дане в своїй сукупності дає підстави стверджувати, що я ніякого фінансового інструменту за означенням не отримував, і гроші стягнуті з нього за, начебто, надання йому фінансового інструменту були стягнуті з нього неправомірно і неправомірно включені до складу початкової суми кредиту. В п.6.3 Кредитного договору поняття «фінансовий інструмент» та «щомісячна винагорода у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту» трактуються як проценти в розумінні Цивільного Кодексу України. При цьому, норма ст. 536 ЦКУ визначає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Боргове зобовязання у виді чужих грошових коштів, з точки зору Позичальника, виникає в сумі виданого кредиту в момент отримання кредиту і триває до моменту першого погашення частини початкового боргового зобовязання Сума боргового зобов'язання «виданого кредиту» зменшується із першим погашенням тіла кредиту на суму кредиту. Оскільки Позичальник гасить зобов'язання власними коштами, - відповідно і сума «чужих грошових коштів» у структурі зобовязання зменшується на суму відповідного погашення тіла кредиту. Згідно п1.1, п1.4 глави 1 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України 18 06.2003 N 255 (Редакція чинна на момент підписання кредитного договору), визначено, що доходи і витрати визнаються за таких умов: а) визнання реальної заборгованості за активами та зобов'язаннями банку. У результаті використання активів банку іншими сторонами доходи визнаються у вигляді процентів, роялті та дивідендів Проценти визнаються у тому звітному періоді, до якого вони належать. та розраховуються виходячи з бази їх нарахування та строку користування відповідними активами Якщо строк користування сумою виданого кредиту - 1 місяць, уже на другий місяць сума виданого кредиту для розрахунку процентів повинна бути амортизована на суму погашення частини активу (платіж по тілу кредиту). Крім того, виходячи зі змісту п.7.1. Кредитного договору, [PERSON] за користування кредитом встановив оплату двома паралельними способами: 1) щомісячна винагорода за надання кредитних коштів, яка визначена в сумі 0,50 % від суми виданого кредиту; 2) відсотки за користування кредитом, у розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Як вбачається зі змісту положень ч,2 ст.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (надалі по тексту - Закон, в редакції, що діяла на час укладення Кредитного договору) метою цього Закону є правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника. Відповідно до ч.3 ст.53 Закону визначено, що банку забороняється вчиняти будь-які дії щодо впровадження у своїй практиці недобросовісної конкуренції [PERSON] забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг Положеннями ч.1, 2 ст.1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» поняття «недобросовісна конкуренція» визначається як будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності. Статтею 9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору) до недобросовісної конкуренції віднесено дії щодо купівлі-продажу товарів, виконання робіт, надання послуг із примусовим асортиментом, тобто купівля-продаж одних товарів, виконання робіт, надання послуг за умови купівлі-продажу інших товарів, виконання робіт, надання послуг, непотрібних споживачу або контрагенту. Умовою укладення кредитного договору та надання позивачу кредиту була, у тому числі, оплата нав'язаної відповідачем послуги - сплати щомісячної винагороди за надання Кредитних ресурсів (п. 7.1. Кредитного договору). Відповідно до ч.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях Вказані норми чинного законодавства дають можливість зробити висновок, що оплатне надання послуги щодо надання кредитних ресурсів не належить до предмету кредитного договору Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором У даному випадку очевидною є безпредметність мнимої щомісячної послуги щодо надання кредитних ресурсів, яку Позивач фактично не споживає (не одержує). Таким чином, положення п.7.1. кредитного договору суперечать загальним положенням ЦК України щодо договору про надання послуг. Згідно ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Статтею 203 ЦК України, як уже було зазначено вище, встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, приховавши у вигляді щомісячної винагороди фактично плату за користування кредитом, не зробивши реального розрахунку такої плати, [PERSON] здійснив обман мене, як Позичальника. Таким чином, зазначені вище спірні умови п 7.1 Кредитного договору суперечать імперативним нормам законодавства, а саме положенням ст. 627, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, ч. 2 ст. 1, ч.3 ст.53, ч. 1, 3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 1, 2 ст.1, ст.9 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» (що діяли на час укладення Кредитного договору). Оскільки, Кредитний договір є видом договором приєднання, умови якого розробляються банком і позичальник не впливає на зміст договору, банк, встановивши подвійну оплату за користування кредитними коштами для позичальника, порушив принцип добросовісності У відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», визначено, що 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. За нормою ч. 5. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачені види банківських операцій, які мають право здійснювати банки. Саме за надання перерахованих послуг банки мають право отримувати визначену на підставі відповідних договорів плату (в даному випадку - відсоток за використання кредитних коштів). Власне господарською діяльністю (банківською операцією), яку здійснює банк, в даному випадку є надання кредиту. Обслуговування послуги з надання кредиту власне господарською діяльністю не є, як і не є нею обслуговування будь-якої іншої господарської діяльності. Зазначене також відображено у ст. 1054 ЦК України, згідно якої за кредитним договором позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Правління Національного банку України прийнято постанову від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168, зареєстровану у Міністерстві юстиції України 25 05.2007 р за №541/13808, пункт 3.6. якої передбачає, що: «[PERSON] не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)». Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Встановлення плати за дії, які банк здійснює в процесі кредитування, в даному випадку, - надання кредитних ресурсів, є підприємницькою діяльністю, що вводить в оману, згідно ст 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Будь-які видатки, пов'язані зі здійсненням тієї чи іншої банківської операції, банк може включити до вартості договору (в даному випадку - сформувати кредитну ставку з врахуванням цих видатків). Оскільки вартістю кредиту є відсотки, то, очевидно, що встановлення додаткового фінансового навантаження на мене у розмірі щомісячної винагороди за користування кредитом, зважаючи на те, що кредит він отримав лише разово, порушує мої права як споживача відповідної фінансової послуги. Таким чином, спірні положення п. 7.1. Кредитного договору суперечать не лише основним засадам цивільного права, визначених ст. ст. 1, 3 Цивільного кодексу України а і нормі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За нормою ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Вважаю, що встановлення в Кредитному договорі незаконних та несправедливих умов які має наслідком додаткового фінансового навантаження на мене, обмежують мої права та підлягають визнанню недійсною в судовому порядку. У правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначав, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по- перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст 509 ЦК України): по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом даної позовної заяви доведено наявність всіх одночасно ознак несправедливості умов Кредитного договору, відповідно у Суду є достатньо підстав для визнання спірних умов кредитного договору несправедливими та у зв'язку з цим встановити недійсність таких умов договору. За нормою ст.. 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зважаючи на те, що предметом мого позову є визнання недійсними окремих положень Кредитного договору, а не договору в цілому, наслідки недійсності мають бути застосовані саме до даних положень договору. Так, по-перше, недійсність умови п. 7.1. Кредитного договору щодо оплати ним на користь [PERSON] 3220,00 грн. як винагороди за надання фінансового інструменту тягне за собою повернення [PERSON] даної суми коштів на мою користь. По-друге, недійсність п. 7.1. Кредитного договору щодо сплати ним на користь [PERSON] щомісячної винагороди за користування кредитом у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля має наслідком повернення [PERSON] коштів у розмірі платежів, що були проведені на сплату такої винагороди. При цьому, зважаючи на те, що кредитні зобовязання за Кредитним договором мали місце, вважаю за можливе зазначені вище суми, які підлягають стягненню з [PERSON] на мою користь врахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитом. За даними розрахунку, враховано зазначені платежі в рахунок заборгованості по кредиту та встановлено переплату за Кредитним договором з мого боку у розмірі 4400,31 грн., яка підлягає стягненню з [PERSON] як неналежно отримані кошти. Щодо строків позовної давності з вимогами за даною позовною заявою. За нормами ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст 257 ЦК України) Згідно норми ст.. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. «24» березня 2015 р. він звернувся з метою захисту своїх інтересів у справі №545/815/15-ц до фахівців у галузі права, яким було надано попередньо відповідну довіреність на представництво його інтересів у суді. За результатами проведеного аналізу фахівцями документів справи №545/815/15-ц, в т.ч. і Кредитного договору, було виявлено про невідповідність певних умов такого договору нормам чинного законодавства України. Відповідно про наявність факту неправомірності та нікчемності положень Кредитного договору я довідався лише «24» березня 2015 р. Відповідно і строк позовної давності свій перебіг почав саме з 24.03.2015 р. (ст. 256, ч.1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням зазначеного, даний позов подається в межах строку позовної давності. Хочу також звернути увагу Суду на рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.10.2011 р. у справі № 1-26/2011 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів За п. 3.3 рішення Конституційний Суд України наводить положення актів міжнародного права. Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної [PERSON] ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів: сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто повязаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. - У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобовязання торговця Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції та статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Відповідно до норми ч. 1 ст. 22 Закону визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом Статтею 6 Конвенції встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерел права. За нормами ст.1 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За нормами Закону України «Про захист прав споживачів», визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав Норма ч.5 ст. 110 ЦПК України визначає, що позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Позивач та його представник в судове засідання не з?явилися з невідомих причин, хоча вчасно були повідомлені належним чином. Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» надав до суду заперечення на позов, в якому просив в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, зазначивши, що посилання позивача на начебто порушення Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним, оскільки даний Закон розповсюджується до укладення договорів, а правовідносини, що виникають після підписання регулюються спеціальним законодавством, в т.ч. ЦК. Проте слід мати на увазі, що відповідно до ст. 11 Закону № 1023-ХІІ договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У цьому ж Законі чітко прописана процедура укладання договору, в якій йдеться й про питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Вся вище перелічена інформація надана банком в письмову вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. У звязку з цим застосування Закону № 1023-ХІІ до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.212, ч.2 ст.632 ЦК України, договір укладений сторонами по праві, має умови, згідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати тозмір процентної ставки. А саме, відповідно до п.2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування Кредитом у випадку: - при зміні конюнктури ринку грошового ресурсу в Україні, а саме: зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ). З огляду на вищезазначений пункт договору, на зміну розміру відсоткової ставки кредиту можуть впливати декілька чинників. При настанні одного з них (або декількох одразу) банк має право змінити ставку. Отже, листом з повідомленням від 25.12.2008 року на адресу позивача було направлено повідомлення про збільшення відсоткової ставки за вищезазначеним договором, а саме до 21,00% на рік. Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України „Про банки та банківську діяльність банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розміри процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. По закону, який діяв на момент укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати умови договору, якщо це було передбачено умовами самого договору (ст. 651 ЦК України). Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Разом з тим Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку від 12 грудня 2008 року № 661-VI (надалі - Закон 661-VI) регулює питання не відповідальності осіб, а правовідносини, повязані з платою за користування кредитними коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тому Закон 661-VI, в частині внесення змін до ЦК Україну (ст. 1056-1) не може регулювати відносини, які виникли до моменту набрання чинності цим законом. Оскільки право банку збільшити процентну ставку шляхом надсилання відповідного повідомлення було реалізовано до набрання чинності Закону України №661-VI від 12.12.2008р. банк діяв відповідно до умов укладеного з Позивачем договору та в рамках чинного законодавства України. Крім того, Позичальником було прийняті нові умови договору, оскільки кредит погашався на умовах збільшеної процентної ставки, тобто позичальником прийнято пропозицію про підвищення розміру відсоткової ставки так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції і правочин вчиненим. За викладених обставин в діях ПриватБанку не має фактів необґрунтованого підвищення процентної ставки за кредитами. Відповідно до Постанови НБУ № 172 від 01.06.2011 року Про затвердження Порядку «шкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, а саме, п.7 відшкодування (списання) за рахунок безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника /контрагента. [PERSON] зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості. Відповідно до ст. 256 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, до звичайно ставляться. Фінансовий інструмент будь-який договір, результатом якого є отримання ^ фінансового активу одним суб'єктом правовідносин, а у іншого суб'єкта є правовідносин зникають фінансові зобов'язання. Правова природа винагороди за надання фінансового інструменту полягає у ризиковості правочину із-за невизначеності, пов'язаної з величиною та терміном отримання доходу в майбутньому. Також, така винагорода не обмежена у застосування суто в господарсько-правових договорах. Одночасно повідомляємо, що визначені у договорі розміри винагород за отримання фінансового інструменту за своїм розміром є фіксованими та окремо на будь-яку частину кредитного зобов'язання не нараховуються, та є наслідком домовленості сторін договору (свобода договору ст. 627 УК України). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Підпис Позичальника на кредитному договорі, а також та обставина, що Позичальником виконувалися всі умови кредитного договору свідчить, що [PERSON] та Позичальник досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.7.1 Договору встановлені види винагород, що Позичальник сплачує банку, тобто у договорі було визначено всі нарахування за винагородами з самого початку, і Позивач до підписання договору мав ознайомитися з його умовами та міг не погодитися ч відмовитися від укладення. Позичальником договір підписаний, а отже він мав намір до сплати за усіма викладеними у договорі умовами. Щодо строків звернення до суду. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 Цивільного Кодексу України. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа : : відалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача в судове засідання не зявився, попередньо надавши заяву про розгляд справи у його відсутності проти задоволення позовних вимог заперечував та надав додаткові пояснення заперечення, з яких вбачається наступне. Відповідно до ч. ч. 1,2, 4-5, 8 ст. 1.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тин відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути одержаний; д) орієнтовану сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; с) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів. їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо гака оцінка є необхідною, ким вона здійснюється: и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач мас право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями Ц і 21 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобовязаний сплачувати будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний і розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту: 3) дата видачі кредиту- або. якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. До договорів із споживачами про надання споживчою кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача: 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобовязаний здійснити відповідне коригування кредитних зобовязань споживача у бік їх зменшення. Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. Кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту, кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною. Ст. 36 Закону України «Про банки і банківську діяльність» перелбачений обов'язок банків , формувати резервний фонду на покриття непередбачених збитків по всіх статтях активів та позабалансових зобов'язаннях. Розмір відрахувань до резервного фонду має бурти не менше 5 відсотків від прибутку банку до досягнення ними 25 відсотків розміру регулятивного капіталу банку. У разі коли діяльність банку може створювати загрозу інтересам вкладників та інших кредиторів банку. Національний банк України має право вимагати від банку збільшення розміру резервів щорічних відрахувань до них. [PERSON] зобовязані формувати інші фонди та резерви на покриття збитків від активів відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. [PERSON] мас право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначені в цій статті, відповідно до ч. 1І ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Частиною 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлений перелік банківських послуг, а саме: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунку, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 10 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність »передбачено право банку вчиняти будь-які правочини. необхідні для надання ним банківських та інших фінансових послуг та здійснення іншої діяльності. Згідно з ч. 14 ст.47 Закону України Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює проценті ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відповідно до п. п. 2.1, 2.2. 2.4 глави 2 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків / України, затверджених постановою Правління Національного банку України №255 рід 18.06.2003 року, доходи і витрата, які визнані банком, від здійснення банківських операцій згідно із - Законом України «Про панки і банківську діяльність» та від інших операцій, що здійснюються відповідно до законодавства України, з метою відображення їх у фінансовій звітності слід розглядати як доходи і витрати, отримані в результаті операційної, інвестиційної та фінансової діяльності банку. У результаті операційної діяльності в банку виникають такі доходи і виграш: процентні доходи і витрата; комісійні доходи і витрати; прибутки (збитки) від торговельних операцій: дохід у вигляді дивідендів; витрати на формування спеціальних резервів банку; доходу від проведення раніше списаних активів; інші операційні доходи і виграти; загальні адміністративні витрати; податок на прибуток. Комісійні доходи і витрати (далі - комісії) - операційні доходи і втрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою. Комісії за наданими (отриманими) послугами залежно від мети їх оцінки та основи обліку, пов'язаного з ними фінансового інструменту, поділяються на: а) комісії, що є невід'ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту Ці комісії визнаються в складі первісної вартості фінансового інструменту і впливають на визначення сум дисконту та премії за цим фінансовим інструментом. До них належать такі комісії: комісії за ініціювання кредиту, що отримані (сплачені) банком і пов'язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що не обліковується в торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки; комісії, що отримані (сплачені) банком за зобов'язання з кредитування (резервування кредитної лінії) під час ініціювання або придбання кредиту; комісії, що отримані (сплачені) банком від випуску боргових зобов'язань, що обліковуються за амортизованою собівартістю. Комісії за ініціювання кредиту, що отримані (сплачені) банком і пов'язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що не обліковується і торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки, включають: комісії за оцінку фінансового стану позичальника; комісії за оцінку гарантій, застав; комісії за обговорення умов інструменту; комісії за підготовку, оброблення документів та завершення операції тощо. Комісії, що отримані (сплачені) банком за зобов'язання з кредитування (резервування кредитної лінії) під час ініціювання або придбання кредиту, визнаються невідємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту, якщо є ймовірність того, що кредитний договір буде укладено. Якщо строк наданого зобов'язання з кредитування закінчується без надання кредиту, та на кінець строку зобовязання комісії визнаються комісійними доходами (витратами). Якщо фінансовий інструмент обліковується за справедливою вартістю із визнанням змін справедливої вартості через прибутки/збитки, то комісії, отримані (сплачені) банком, визнаються комісійними доходами (витратами) під час первісного визнання такого фінансового інструменту; б) комісії, що отримуються (сплануються) під час надання послуг, визнаються доходами (втратами). До них належать: комісії за розрахункове-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання: комісії за управління інвестицією тощо; в) комісії, що отримуються (сплачуються) після виконання певних дій, визнаються як дохід (витрати) після завершення певної операції. До них належать комісії за розподіл акцій (часток) клієнтів, розміщення цінних паперів за операціями з андерайтингу, за операціями на валютному ринку та ринку банківських металів для клієнтів, синдикування кредиту, за довірче обслуговування клієнтів тощо. Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1048 ПК України. позикодавець мас право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з вимогами ст. 1049 ПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку; що встановлені договором. Згідно зі ст. ст. 525. 526. 52~. 530 ІІК України, зобов'язання повинно викопуватися належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, як зазначено у ч. 1 ст. 598 ІІК України. Відповідно до вимог ст. 599 ІІК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Найважливішим і найбільш поширеним способом припинення зобов'язань є припинення їх належним виконанням. Належним слід визнати виконання, що прийняте кредитором. У відповідності до ч. ч. 1-5 ст. 203 ІІК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин мас вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Постановою Правління НБ України №168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" зазначено, що банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; сірок, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та. якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб-страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови. передбачені законодавством. Також, пункт 3.2 цієї Постанови, чітко регламентує, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів мас бути докладно розписана сукупна вартість кредиту - за кожним платіжним періодом. Таким чином, наявні у кредитному договорі умови не суперечать переліку вимог, викладених у Постанові НБ України № 169. Так, про відповідність оспорюваного пункту договору чинному законодавству вказує практика Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, у справах № 6-28767ск15, № 314/356/15-ц. № 6-2099ск16. № 686/15170/15ц, № 6-463ск16 і багато інших. Щодо вимоги надати документ, що с фінансовим інструментом, хочемо зазначити про таке. Під фінансовим інструментом розуміється будь-який договір, в результаті якого одночасно виникають фінансовий актив у однієї сторони і фінансове зобов'язання або пайовий інструмент - у іншої сторони. Ці категорії мають не цивільно-правову, а економічну природу. Можна виділити два видових ознаки, що дозволяють кваліфікувати ту чи іншу процедуру, операцію, як має відношення до фінансового інструменту: Основою операції повинні бути фінансові активи та зобов'язання; Операція повинна мати форму договору. Таким чином, фінансові інструменти за визначенням є договорами і відповідним чином можуть бути класифіковані. Всі фінансові інструменти поділяються на дві великі групи - первинні фінансові інструменти та похідні. До первинних фінансових інструментів відносяться: Договори позики; Кредитні договори; Договори банківського вкладу; Договори банківського рахунку; Договори фінансування під відступлення права грошової вимоги (факторинг); Договори фінансової оренди (лізинг); Договори поруки та банківської гарантії; Договори на основі пайових інструментів та грошових коштів. Таким чином, фінансовий інструмент в даному випадку це саме кредитний договір. Окрім того, вважаємо, позивачем пропущений строк позовної давності. Відповідно до ст. 261 ЦКУ перебіг позовної давності починається віч дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким днем с день укладання договору. Виходячи з підстав і предмету позову початок перебігу строку позовної давності маг визначатися саме відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, а не ч. 5 ст. 261 ПК України, оскільки встановлені останньою правила обчислення строку стосуються захисту порушеного права у випадку невиконання зобов'язання. Однак Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними умов кредитного договору, визнання його недійсним з підстав невиконання зобов'язань не пов'язував. Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 Ш1К України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) та мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи с інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Просив суд застосувати строки позовної давності і в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, викликались належним чином, про причини не появи суд не повідомили. Приймаючи до уваги той факт , що справа розглядається понад півроку а представник позивача в судових засіданнях надавав суду свої пояснення та докази, яким обґрунтовує позовні вимоги. Суд дослідив всі докази та завершив розгляд справи по суті та перейшов до стадії судових дебатів, на попередньому судовому засіданні, яке відбувалось 06.12.2016 року тому суд продовжив розгляд справи по суті за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача в судове засідання не зявився надавши письмову заяву про розгляд справи у його відсутність надавши письмові заперечення щодо задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень , крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядує цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. \~ \~ Статтею 214 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. \~ Судом встановлено, що 12 грудня 2007 року між [PERSON], як позичальником та ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», як [PERSON] був укладений Кредитний договір №DN81AR23880133. За умовами зазначеного Договору ЗАТ КБ «ПриватБанк» зобовязувався видати йому кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 65239,20 грн. За умовами п.1.1. Кредитного договору визначено, що [PERSON] взяв на себе зобовязання надати йому, як Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або їх перерахування на поточний рахунок , зазначений в п.7.1 цього Договору. Пункт 7.1. Кредитного договору також містить інформацію наступного змісту: строк кредитування: з 12.12.2007 р. по 11.12.2014 р Ціль кредитування (мета): 40250.00 гривень на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 34 грн. для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом; 2716,90 грн. на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №DN81AR23880133 від 12.12.2007 р., договором особистого страхування №DN81AR23880133 від 12.12.2007 р.; 3220.00 грн. на винагороду за надання фінансового інструменту; 19018,30 грн. на сплату страхових внесків у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного Договору. За користування кредитом встановлено сплату відсотків у розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п 6.2. даного Договору. \~\~\~\~\~\~\~\~ При вирішенні спору суд керується\~\~ст. 3 ЦК України, згідно якої однією із засад цивільного судочинства є свобода договору.\~\~Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII\~\~" Про захист прав споживачів" він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.\~\~\~\~\~\~ Кредитний договір це цивільно-правовий договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України). Споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законах № 1023-XII, № 2664-ІІІ " про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" терміни споживчий кредит, фінансова установа, фінансова послуга дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають з кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-XII. Згідно з преамбулою Закону № 2664-ІІІ у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. Відповідно до ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.\~\~У ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-ІІІ визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобовязанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у\~\~позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін. Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього цієї частини. \~\~\~\~\~\~Аналіз вказаної норми дає підстави зробити висновки, про те що правові наслідки недійсності окремих частин договору можливо застосувати лише вразі можливості укладення\~\~договору без включення до нього недійсної частини . Укладаючи договір кредиту позивач погодився на його умови, отримав кредитні кошти, скористався ними для придбання автомобіля.\~\~Позивач зазначив, що\~\~не отримав би кредитних коштів без сплати комісії. Позивач та його представник не довели можливості укладення договору\~\~ між сторонами\~\~без умов,\~\~визначених в п.п. 7.1 договору кредиту ( принцип свободи договору).\~\~ Також суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким днем с день укладання договору. Виходячи з підстав і предмету позову початок перебігу строку позовної давності мав визначатися саме відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, а не ч. 5 ст. 261 ПК України, оскільки встановлені останньою правила обчислення строку стосуються захисту порушеного права у випадку невиконання зобов'язання. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними умов кредитного договору, визнання його недійсним з підстав невиконання зобов'язань не пов'язував. Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 Ш1К України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) та мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи с інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.\~\~ Позивач та його представник\~\~не зазначили передбаченого договором чи законом захисту свого права та звернулися до суду з порушенням строків позовної давності, а тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити. Судові витрати підлягають стягненню з позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed