Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до ДП "Санаторій Україна" ПАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову зазначено, що у період з 10 квітня 2019 року (наказ про прийом на роботу № 7к від 09.04.2019р.) по 18 вересня 2020 року, [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з Дочірнім підприємством "Санаторій "Україна" ПрАТ Лікувально-Оздоровчих Закладів Профспілок України "Укрпрофоздоровниця", код ЄДРПОУ 02649621. Під час знаходження у трудових відносинах з Відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 35015 грн. 64 коп. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка, яка видана відповідачем з а№ 10 від 18.09.2020 року. 18 вересня 2020 року позивач була звільнена за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпГІ України, згідно наказу № 30-к від 16.09.2020 року. Вказаним наказом про звільнена, була також передбачена виплата нарахованої заробітної плати та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів. Однак, в день звільнення позивача 18.09.2020 р., відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Сума заборгованості по заробітній платі на 18.09.2020р. складала 35015,64 грн. Після звільнення позивач неодноразово усно зверталася до відповідача з вимогами про проведення виплат всіх нарахованих сум, але виплата проведена частково в розмірі 10000 грн. 00коп. (26.10.2020р. 5000,00грн. та 12.11.2020р. 5000,00грн.). На письмове звернення, а саме заяву від 03.03.2021р. (надіслана Укрпоштою рекомендованим листом з повідомленням про отримання) про виплату заборгованості по заробітній платі відповідач не відреагував (заяву отримано 11.03.2021р.). Заборгованість з нарахованої до виплати зарплати складає 25015,64 грн., а саме: -за липень 2020р. - 1713,53 грн.; -за серпень 2020р. - 10060,22 грн.; -за вересень 2020р. - 13241,89 грн. За таких обставин, вказує, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в судовому порядку 25015,64 грн. Згідно наданої відповідачем довідки про доходи № 8 від 07.09.2020р. заробітна плата позивача склала 20501,61 грн. (липень 2020р. 9129,00грн. + серпень 2020р. 11372,61грн.). Вказує про те, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшов 131 робочий день, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки, який на момент звернення до суду складає 62458,18 грн. Розрахунок згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. (20501,61грн. (заробітна плата за два календарні місяці роботи) : 43 дні (кількість робочих днів за два останні місяці роботи) = 476 грн. 78 коп. (розмір середньоденної заробітної плати) х 131 день). Враховуючи те, що відповідач затримав виплату нарахованих сум при звільненні більше, ніж на календарний місяць, відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», він повинен виплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату інфляційні нарахування), яка станом на 29.03.2021 року складає загалом в розмірі 1456.32 грн. Просить суд стягнути з ДП "Санаторій "Україна" ПрАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця", код ЄДРПОУ 02649621, на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі 25015,64грн. Стягнути з ДП "Укрпрофоздоровниця", код ЄДРПОУ 02649621, на користь [PERSON] середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення (повного розрахунку), який станом на 29.03.2021р. складає 62458,18грн. Стягнути з ДП "Санаторій "Україна"ПрАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця", код ЄДРПОУ 02649621, на користь [PERSON] компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату (інфляційні нарахування), за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення (повного розрахунку), яка станом на 29.03.2021р. складає 1456,32грн. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій позовні вимоги просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань до суду не направив.? ? Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.04.2019 року [PERSON] на підставі наказу №7-к, було прийнято на роботу в ДП "Санаторій Україна" ПАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" на посаду провідного бухгалтера. Наказом №30-к від 18.09.2020, [PERSON] звільнено з посади за угодою сторін згідно п.1. ст. 36 КЗпП України. Згідно ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Частиною 5 вказаної статті встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За приписами ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Частиною 6 статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. У ст. 30 вказаного Закону міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що в день звільнення [PERSON] , власником підприємства не було виплачено всіх сум, що належать їй до виплати. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. В спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа "Суханов та Ільченко проти України" заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини", заява N9 42527/98 тощо) "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги" відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/ "правомірне очікування" (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України "Про оплату праці", а позивач знаходилася з ДП "Санаторій Україна" ПАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" в трудових відносинах, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, але не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З матеріалів справи вбачається, що на день звільнення, сума нарахованої та не виплаченої заробітної плати [PERSON] становила 35015,64 грн. Заборгованість з нарахованої до виплати зарплати складає 25015,64 грн., а саме: -за липень 2020р. - 1713,53 грн.; -за серпень 2020р. - 10060,22 грн.; -за вересень 2020р. - 13241,89 грн. Згідно наданої відповідачем довідки про доходи № 8 від 07.09.2020р. заробітна плата позивача склала 20501,61 грн. (липень 2020р. 9129,00грн. + серпень 2020р. 11372,61грн.). За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Судом встановлено, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та з моменту звільнення до моменту звернення до суду з позовом пройшов 131 робочий день, а тому, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки, який на момент звернення до суду складає 62458,18 грн. згідно розрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. (20501,61грн. (заробітна плата за два календарні місяці роботи) : 43 дні (кількість робочих днів за два останні місяці роботи) = 476 грн. 78 коп. (розмір середньоденної заробітної плати) х 131 день). З огляду на вище зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час невиплати заробітної плати є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved