Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") про захист прав споживача та визнання пункту договору недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що між нею та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено договір банківського дебетового карткового рахунку від 10.02.2009 року, відповідно до умов якого відповідачем видано позивачеві дебетову пластикову картку Maestro [NUMBER]. Сторони визначили, що договір складається з заяви про відкриття банківського дебетового карткового рахунку та Умов та правил надання банківських послуг. [PERSON] стверджувала, що в період з 10.02.2009 року по 27.02.2009 року по її картці здійснено ряд транзакцій, а саме - на дебетову картку зараховано певну суму грошових коштів та на території Республіки Грузія знято їх за місцевим курсом валют. За результатами проведених операцій на рахунку дебетової картки залишився залишок та кредиту не виникнуло. Проте, згодом рішенням відповідача курс валюти, за яким раніше з картки знімались грошові кошти, було змінено. [PERSON] зазначила, що ПАТ КБ "ПриватБанк" вирішено, що позивача прокредитовано внаслідок несанкціонованого овердрафту. Після здійснення валютообмінних операцій на картковому рахунку [PERSON] залишилась грошова сума у розмірі 124544,43 грн. Як вказала позивача, п.6.9 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку, передбачено, що у випадку виникнення заборгованості держателя по картрахунку внаслідок курсової різниці, технічних помилок в роботі обладнання та в інших випадках, клієнт зобов'язаний погашати заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Таким чином, на вказаному картрахунку позивача виник несанкціонований овердрафт на суму 124544,43 грн. На думку [PERSON], положенням п.6.9 Умов та правил надання банківських послуг порушено права та законні інтереси позивача, оскільки вони за своїм змістом не відповідають законодавству України. Крім того, позивач зазначила, що через некваліфіковані дії працівників відповідача відбувся технологічний збій комп'ютерної системи щодо використання гривневих карт "Миттєва" при знятті в банкоматах Республіки Грузія місцевої валюти - ларі. На думку позивача, вона не може нести відповідальність за неналежну роботу комп'ютерних систем банку, його співробітників, а також відшкодовувати нанесену їх діями шкоду. Як зазначила позивач у своїй позовній заяві, положення п.6.9 Умов та правил надання банківських послуг, за яким погашення заборгованості, що виникла внаслідок технічних помилок в роботі обладнання, було перекладено на споживача, є не тільки таким, що суперечать законодавству, а й несправедливим, а відтак - недійсним. Включення ПАТ КБ "ПриватБанк" несправедливих умов договору свідчить про застосування цим товариством нечесної підприємницької практики по відношенню до позивача. Позивач зазначила, що 16.02.2009 року сторони погодили проведення валютообмінних операцій за курсом 1 ларі = 3,4722 грн. Таким чином, [PERSON] вказувала на те, що неповідомлення її про зміну курсу валют, відповідно до якого позивач здійснила зняття коштів, ввело її в оману, позбавило можливості вибору стосовно конвертації власних грошових коштів у гривні в іноземну валюту по запропонованому курсу. З цих підстав [PERSON] просила суд визнати п.6.9 Умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку від 10.02.2009 року, недійсним з моменту укладення договору. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" у судовому засіданні проти позову заперечувала з мотивів його необґрунтованості, зазначила, що, укладаючи оспорюваний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови, а п.6.9 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку від 10.02.2009 року, не суперечать вимогам законодавства України, що діяло на момент укладення цього договору. Також представник ПАТ КБ "ПриватБанк" стверджувала, що [PERSON] пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 10.02.2009 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір банківського дебетового карткового рахунку від 10.02.2009 року, відповідно до умов якого відповідачем видано позивачеві дебетову пластикову картку Maestro [NUMBER]. Сторони визначили, що договір складається з заяви про відкриття банківського дебетового карткового рахунку та Умов та правил надання банківських послуг (а.с.14-20). В період з 10.02.2009 року по 27.02.2009 року по картці позивача здійснено ряд транзакцій, а саме - на дебетову картку зараховано певну суму грошових коштів та на території Грузії знято їх за місцевим курсом валют. За результатами проведених операцій на рахунку дебетової картки залишився залишок та кредиту не виникнуло. Після здійснення валютообмінних операцій на картковому рахунку [PERSON] залишилась грошова сума у розмірі 124544,43 грн. Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформації керівника Департаменту системного забезпечення причиною виникнення несанкціонованого овердрафту на картковому рахунку позивача є збій програмного забезпечення, що проводило на TranzWare Online процедуру перевірки курсів валют. Цією процедурою був передбачений механізм, який при різкій зміні курсу (більш, ніж 15%) з метою виключення помилки, повинен був сповістити адміністраторів TranzWare Online, але внаслідок програмної помилки ці повідомлення адміністратору системою не направлялись, у зв'язку з чим коректування курсу в ручному режимі не здійснювалось (а.с.21-23). Ч.1 ст.1066 ЦК України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст.1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. П.1.5 Постанови НБУ №137 від 19.04.2005 року "Про затвердження Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням", чинної на момент укладення договору та конвертації, визначено поняття терміну овердрафт - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту в разі перевищення суми операції за платіжною карткою залишку коштів на його картрахунку або встановленого ліміту кредитування. Відповідно до п.2.5 Постанови Правління НБУ України від 19.04.2005 року №137 перед укладенням договору емітент зобов'язаний ознайомити клієнта з умовами одержання платіжної картки, переліком необхідних документів, тарифами на обслуговування та правилами користування платіжною карткою. Ця інформація має бути викладена в доступній формі та розміщуватись у доступному для клієнтів місці, а також надаватися в письмовій формі або електронній формі клієнтам та їх довіреним особам на їх вимогу. П.3.22 Постанови НБУ №137 від 19.04.2005 року "Про затвердження Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням" передбачено, що незалежно від платіжної схеми та типу (виду) платіжних карток на картрахунку може виникати заборгованість держателя платіжної картки перед банком-емітентом, що не була обумовлена договором і не є прогнозованою в розмірі та за часом виникнення. Ця заборгованість може виникати, зокрема, в разі: зміни курсів валют і надходження до клірингу інформації про операцію в іноземній валюті в сумі більшій, ніж та, яку еквайр (платіжна система) попередньо надіслав емітенту в платіжному повідомленні і яку було блоковано на картрахунку клієнта для забезпечення його зобов'язання за здійсненою операцією; виникнення технічних помилок у роботі обладнання емітента, еквайра або процесингового центру; в інших випадках. Емітенти в договорі з клієнтом повинні передбачати порядок і строки погашення такої заборгованості. Враховуючи викладене, вказані норми законодавства передбачають можливість виникнення заборгованості на картрахунку, незалежно від його платіжної схеми та типу (виду), не обумовлену договором у визначених випадках, серед яких і виникнення технічних помилок у роботі обладнання емітента, еквайра або процесингового центру. П.6.9 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку від 10.02.2009 року, передбачено, що у випадку виникнення заборгованості держателя по картрахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок в роботі обладнання та в інших випадках, клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Таким чином, вказаний пункт Умов та правил надання банківських послуг узгоджується з нормами "Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням" щодо можливих підстав виникнення заборгованості держателя платіжної картки перед банком-емітентом, що не була обумовлена договором і не є прогнозованою в розмірі та за часом виникнення. Крім того, правомірність п.6.9 Умов та правил надання банківських послуг підтверджується відповіддю НБУ, в якій, зокрема, зазначено що банк самостійно визначає курс, за яким здійснюється перерахунок розрахункової суми, що здійснюється за карткових рахунком. При цьому, як правило, клієнт, здійснюючи розрахункову операцію в оперативному режимі, не в змозі проконтролювати курс конвертації (а.с.46-47). За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, ч.5 та ч.6 ст.203 цього Кодексу. Ч.1 ст.230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивач та її представник не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ПАТ КБ "ПриватБанк" при укладенні договору банківського дебетового карткового рахунку від 10.02.2009 року навмисно ввело в оману позивача щодо обставин, які мають істотне значення, а отже, у суду відсутні підстави вважати, що, вчиняючи оспорюваний правочин, волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. П.14 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. За положеннями ч.1, ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Представник позивача стверджувала, що ПАТ КБ "ПриватБанк" навмисно включило до договору банківського дебетового карткового рахунку від 10.02.2009 року несправедливі умови, що свідчить про застосування банком нечесної підприємницької практики по відношенню до позивача. Однак представник позивача на надала жодного доказу на підтвердження, що діяльність відповідача вводить споживача в оману або є агресивною. У ході розгляду справи представник позивача не посилалася і на інші обставини, якими можна було б характеризували підприємницьку діяльність відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" як нечесну чи агресивну. Ст.ст.256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом, відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виключення з цього правила встановлені ст.268 ЦК України щодо вимог, на які позовна давність не поширюється. Оскільки договір банківського дебетового карткового рахунку, що складається з заяви про відкриття банківського дебетового карткового рахунку та Умов та правил надання банківських послуг, від 10.02.2009 року підписаний особисто позивачем, то днем, коли вона довідалася або могла довідатись про порушення свого права є день підписання оспорюваного договору. Договір банківського дебетового карткового рахунку був укладений сторонами 10.02.2009 року, відтак саме з цієї дати почав перебіг строк позовної давності. Позов про визнання недійсним п.6.9 Умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємною частиною договору банківського дебетового карткового рахунку, подано до суду [PERSON]. лише 10.11.2014 року, тобто поза межами строку, встановленого ст.257 ЦК України. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача було заявлено в суді до ухвалення судового рішення про застосування судом строку позовної давності відповідно до вимог ст.267 ЦК України. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивачем та її представником не надано жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] пропущено з поважних причин строк для звернення до суду з позовом. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні позову у зв'язку з пропуском нею строку позовної давності. З огляду на вищевикладене, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 206-208, 215, 230, 256, 257, 267, 627, 638, 1066, 1069 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", п.п.1.5, 2.5, 3.22 Постанови НБУ №137 від 19.04.2005 року "Про затвердження Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням",

Outcome: dismissed