Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник за дорученням - адвокат Мелех Д.О. звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання рішення страховика незаконним, зазначивши, що 12.08.2014 року близько 01.00 год. поблизу с.Сингаї, Коростенського району, Житомирської області сталась дорожно-транспортна пригода, під час якої водій [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] скоїв наїзд на [PERSON], [INFO]. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень [PERSON] помер. У зв`язку з даним ДТП було відкрито кримінальне провадження № 12014060000000199 від 12.08.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. В ході розслідування кримінального провадження була проведена судово-медична експертиза по трупу потерпілого, відповідно до якої встановлено, що всі виявлені під час експертного дослідження трупа тілесні ушкодження утворились внаслідок дії тупих твердих предметів, можливо при обставинах та в термін ДТП, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя, знаходяться в причинному зв'язку з настанням смерті та в даному випадку є несумісними з життям. Постановою від 11.04.2016 року кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Позивач вказала, що вона являється матір`ю померлого від ДТП [PERSON], внаслідок його смерті їй завдано моральну та матеріальну шкоду на відшкодування якої вона має право. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія", відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/1144335. Відповідно до п.3 даного Договору встановлено, що страхова сума за шкоду завдану життю і здоров`ю потерпілих становить 100000,00 гривень, а п.1.3 ст.1 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року (редакція чинна на дату пригоди) визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю чи здоров"ю та /або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Частина 1 ст.35 вказаного Закону зазначає, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Однак після звернення позивача з відповідною заявою 02.02.2017 року відповідач їй відмовив у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що в діях водія відсутній склад кримінального правопорушення, а тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого, останній отримав сам по своїй волі, грубо порушуючи вимоги ПДР. Вважає, що вказане рішення відповідача не відповідає вимогам Закону та порушує її права, тому звернулась до суду з даним позовом та просить визнати рішення відповідача від 13.02.2017 року про відмову у виплаті страхового відшкодування незаконним, а також стягнути з відповідача на її користь 4800,00 грн. витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги. Сторони до суду не з`явились, представник позивача за дорученням Мелех Д.О. клопотав про розгляд справи за його відсутності про, що вказав в заяві до суду, позов підтримує (а.с.25). Представник відповідача ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" до суду тричі не з`явився, причини неявки не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином про, що свідчать розписки про отримання судової повістки (а.с.30,42,48), при цьому направив до суду заперечення на позов, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позовні вимоги необгрунтовані, безпідставні та задоволенню не підлягають, оскільки відсутні правові підстави передбачені чинним законодавством для виплати позивачу страхового відшкодування внаслідок даного ДТП, а повноваження представника не підтверджено належним чином. За таких обставин справу розглянуто без фіксації технічними засобами, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що 12.08.2014 року близько 01-00 год., на 145 км+400 м. автодороги «Київ-Ковель», поблизу с.Сингаї Коростенського району Житомирської області, сталась дорожньо-транспортна пригода під час якої водій [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] скоїв наїзд на [PERSON], [INFO]. Внаслідок даного ДТП пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. У зв`язку з вказаним ДТП було відкрито кримінальне провадження № 12014060000000199 від 12.08.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Однак, постановою від 11.04.2016 року дане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.5-8). Як вбачається з вказаної постанови про закриття кримінального провадження, проведеною судово-медичною експертизою по трупу постраждалого [PERSON] встановлено, що його смерть настала внаслідок тупої поєднаної травми тіла, яка супроводжувалась травматичним руйнуванням голови, множинними переломами кінцівок, тазу та грубим анатомічним руйнуванням тіла. Всі виявлені під час експертного дослідження трупа тілесні ушкодження утворились внаслідок дії твердих тупих предметів, можливо при обставинах та в термін ДТП, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя, знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті та в даному випадку є несумісними з життям. В крові трупа виявлено етиловий спирт в концентрації 0.36 проміле, що при житті відповідає його незначному впливу на організм людини (Висновок СМЕ №194 від 09.10.2014). Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Позивач являється матір`ю померлого внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження, свідоцтвом про розірвання шлюбу та одруження (а.с.10-12). Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ч.1 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Станом на момент вказаного ДТП, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1144335 від 16.06.2014 року, що стверджується даними листа ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" та полюсом (а.с.13,16). Дані обставини відповідачем не оспорюються та спростовано не було. Пунктом 1.3 ст.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 року (в редакції чинній на дату пригоди) визначено, що «Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю чи здоров`ю та /або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу». Частина 1 статті 35 вказаного Закону зазначає, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. На виконання вимог Закону, позивач заявою, яку відповідач отримав 02.02.2017 року повідомила відповідача про дорожньо-транспортну пригоду та звернулась до ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 14,15). Таким чином, відповідно до вимог ст.989 ч.1 п.5 ЦК України страховик належним чином був повідомлений про настання страхового випадку. Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вказано, що страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше, як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його або у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). За приписами ст.988 ЦК України, страховик зобов'язаний, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату. Листом відповідача від 13.02.2017 року позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування посилаючись на те, що в події, яка трапилась 12.08.2014 року, в діях [PERSON] не встановлено порушень Правил дорожнього руху України, а також в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, а тілесні ушкодження, від яких настала смерть [PERSON], останній отримав сам по своїй вині, грубо порушуючи вимоги Правил дорожнього руху (а.с.16). Разом з тим, згідно до ст.6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно ст.22 даного Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. В п.23.1 даного Закону визначено, що шкодою, заподіяною життю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов'язана із смертю потерпілого. Частиною 1 ст.27 даного Закону встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого [PERSON] настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. Дані обставини відповідачем не оспорюються та спростовано не було. У відповідності до вимог ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.8 постанови №4 від 08.01.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз'яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Таким чином, саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст.ст.1166,1187 ЦК України, а не пішоходи, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. Так як, цивільно-правова відповідальність володільців джерела підвищеної небезпеки настає незалежно від наявності вини, а страхування цивільно-правової відповідальності спрямоване саме на страхування відповідальності законних володільців джерела підвищеної небезпеки, то відповідно і страхові компанії, в межах договору страхування, зобов'язані нести відповідальність за шкоду спричинену застрахованим джерелом підвищеної небезпеки. Частиною 1 статті 56 ЦПК України передбачено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно із ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Граничний розмір таких витрат встановлений законом. Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як видно із матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги, розрахунок оплати за надану правову допомогу та квитанцію про сплату коштів в сумі 4800,00 гривень (а.с.52-53. 85-87). При цьому, підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки вони підтверджені договором про надання правової допомоги, квитанцією про сплату адвокату зазначеної у розрахунку суми в розмірі 4800,00 гривень (а.с.16-18). А тому, аналізуючи норми закону та вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в суді та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved