Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

02.07.2020 року позивач звернувся із позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання договору, повернення коштів та стягнення моральної шкоди у якому просив: розірвати Договір купівлі-продажу меблів індивідуального замовлення № б/н від 14.12.2019 року укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] ; стягнути із ФОП [PERSON] на користь [PERSON] сплачені кошти за товар у розмірі 47 000,00 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 300,00 грн. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 14 грудня 2019 року між ним та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу меблів індивідуального замовлення, за яким покупець зобов`язується виготовити та поставити меблі покупцю за адресою: [ADDRESS] , та виконати монтаж меблів. Відповідно до підписаної сторонами Специфікації № 1 від 14.12.2019 року до Договору купівлі-продажу меблів індивідуального замовлення від 14.12.2019 року продавець здійснює виготовлення та продаж наступного товару: кухня із стільницею, стіл кухонний. Вказує, що за умовами розділу 4 Договору та Специфікації, покупець зобов`язується провести передплату у наступному порядку: у момент підписання договору покупець сплачує продавцю кошти у розмірі 47 000,00 грн., до 14.01.2020 року покупець сплачує продавцю 140 600,00 грн., та в момент поставки покупець сплачує продавцю 47 000,00 грн. Зазначає, що у день підписання договору позивачем було сплачено готівкою відповідачу грошові кошти у розмірі 47 000,00 грн. Посилається, що відповідно до п. 3.1. Специфікації продавець зобов`язується поставити меблі за вказаною у п. 1.2 Договору адресою не пізніше шести тижнів з моменту остаточного заміру та затвердження Креслень меблів Покупцем. Посилається, що у подальшому позивачу було надано на затвердження технічне завдання без врахування його зауважень. Крім того стверджує, що після цього відповідачем було передано не затверджене технічне завдання конструктору, який почав розробляти креслення без згоди та відома позивача. У позові позивач вказує, що 20.02.2020 року він звернувся із вимогою до відповідача про надання йому розрахункового документу на підтвердження оплати 47 000,00 грн., проте останній йому відмовив. Зазначає, що 02.03.2020 року він звернувся до відповідача із претензією та вимогою про надання розрахункового документу та 09.03.2020 року було отримано відповідь на претензію, в якій зазначено, що позивачем було сплачено грошові кошти лише в розмірі 17 000,00 грн. та надано квитанцію на вказану суму. У подальшому позивачу зателефонував представник відповідача та запропонував повернути позивачу грошові кошти у розмірі 17 000,00 грн. Також зазначив, що решту 30 000,00 грн. було витрачено на виготовлення креслень та інші витрати. Крім того позивачу було запропоновано надіслати на адресу відповідача пропозицію щодо розірвання договору. Посилається, що 12.03.2020 року позивачем було отримано лист від відповідача у якому зазначено, що відповідачем отримано від позивача пропозицію розірвання договору, а тому відповідно ст. 849 ЦК України позивач зобов`язаний сплатити відповідачу збитки у зв`язку із розірванням договору у розмірі 30 000,00 грн. При цьому позивач стверджує, що пропозицію про розірвання договору із відповідачем не висловлював та не надсилав відповідачу, а дані дії відповідача свідчать про його бажання незаконно заволодіти коштами позивача. Зазначені дії відповідача на думку позивача порушують його права та чанне законодавство України, а тому останній просить суд розірвати укладений між сторонами договір, стягнути із відповідача сплачені на його користь грошові кошти у розмірі 47 000,00 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та понесені судові витрати. 02.07.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано до провадження судді Букіній О.М. 03.11.2020 року до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Зазначену копію ухвали надіслано на адресу позивача та відповідача, відповідачу також надіслано копію позовної заяви із додатками. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем копію ухвали суду від 06.11.2020 року та копію позовної заяви із додатками отримано не було, поштова кореспонденція повернулася до суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 66). У встановлений ухвалою суду від 06.11.2020 року строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було. 17.02.2021 року представником позивача подано до суду заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.08.2021 року позовні вимоги в частині розірвання Договору купівлі-продажу меблів індивідуального замовлення № б/н від 14.12.2019 року укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] , стягнення із ФОП [PERSON] на користь [PERSON] сплачених грошових коштів за товар у розмірі 47 000,00 грн., залишено без розгляду. У зв`язки із тим, що розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, то сторони у судове засідання не викликалися. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані письмові докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 14.12.2019 року між [PERSON] (Покупець) та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] (Продавець) було укладено договір купівлі продажу меблів індивідуального замовлення. Згідно п. 1.1 даного Договору, Продавець зобов`язується передати Покупцеві у його власність меблі індивідуального замовлення у порядку та на умовах, що передбачені цим договором, а Покупець зобов`язується прийняти меблі індивідуального замовлення і у визначений строк сплатити їх вартість. Відповідно до Специфікації № 1 до договору купівлі продажу меблів індивідуального замовлення від 14.12.2019 року, загальна вартість товару становить 236 400,00 грн., яка сплачується наступними частинами: 47 000,00 грн. в день підписання договору, 140 600,00 грн. до 14.01.2020 року, та 47 000,00 грн. в день поставки товару. Згідно із п. 4 Специфікації матеріали повинні бути поставлені Покупцю протягом шести тижнів з моменту контрольного заміру і підписання робочих креслень товару. Встановлено, що на виконання умов Договору позивачем в день його підписання сплачено відповідачу грошові кошти у розмірі 47 000,00 грн. З дня укладення договору та внесення попередньої оплати, і до моменту звернення позивача до суду, товар - меблі індивідуального замовлення, який замовив позивач, відповідачем не виготовлено та позивачу не передано. Всупереч вимогам Договору від 14.12.2019 року, відповідач порушив строк виконання робіт, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Із матеріалів справи вбачається, що 24.07.2020 року між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено додаткову угоду до Договору купівлі-продажу меблів індивідуального замовлення від 14.12.2019 року, відповідно до якої за взаємною згодою сторони вирішили розірвати договір купівлі-продажу меблів індивідуального замовлення від 14.12.2019 року. Відповідно до п. 2 Додаткової угоди, сторони домовилися, що Продавець повертає Покупцю кошти у повному обсязі, а саме 47 000,00 грн. згідно із п. 3 Специфікації № від 14.12.2019 року. Пунктом 3 Додаткової угоди встановлено, що Договір купівлі продажу меблів індивідуального замовлення від 14.12.2019 року вважається розірваним із моменту підписання сторонами цієї додаткової угоди та повернення коштів Продавцем покупцю в розмірі передбаченому п. 2 цієї угоди. Таким чином вбачається, що після звернення позивача із позовом до суду, між позивачем та відповідачем у позасудовому порядку було розірвано Договір купівлі продажу меблів індивідуального замовлення від 14.12.2019 року та повернуто сплачені кошти у розмірі 47 000,00 грн. Позивач просить суд стягнути із відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5 300,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Статтею 663 ЦК України встановлено, що Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідачем не доставлено товар позивачу в строк зазначений в договорі та на день звернення із позовом до суду. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. У відповідності до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ч. 5 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач не надав доказів поважності причин невиконання та прострочення поставки товару визначеного договором купівлі-продажу, таких доказів матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд вважає істотним порушення відповідачем вимог укладеного Договору купівлі-продажу меблів індивідуального замовлення від 14.12.2019 року, та як встановлено судом 24.12.2020 року сторонами в позасудовому порядку даний договір було розірвано. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Обґрунтовуючи спричинення моральної шкоди, позивач зазначає, що з метою захисту та поновлення своїх порушених прав вона вимушена був вільний час витрачати на телефонні дзвінки, написання заяв, скарг, претензій для захисту своїх прав. Кошти сплачені позивачем відповідачу за Договором є значними для позивача, їх довелося заощаджувати тривалий час, а тому сама думка про їх неповернення спричинила позивачу тривалі моральні страждання, почуття страху, розгубленості та безпорадності. Пункт 5 частини першої статті 4 Закону "Про захист прав споживачів" передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону "Про захист прав споживачів" термін "продукція" у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За змістом частини другої статті 22 Закону "Про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. З огляду на викладене слід зазначити, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону "Про захист прав споживачів" прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК і статей 4 та 22 Закону "Про захист прав споживачів" навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц. Таким чином, оцінюючи наявні матеріали справи та враховуючи моральні страждання позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн. моральної шкоди. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до ФОП [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є часково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду позивач [PERSON] уклав з Адвокатським об`єднанням «Вест Іст Лойерс Партнерс» Договір № 4-ЦП від 14.04 2020 року про надання правничих, правової допомоги (а.с. 51-53). Також надано копію квитанції на оплату [PERSON] на користь АО «Вест Іст Лойерс Партнерс» за Договором № 4-ЦП послуг з надання правової допомоги у розмірі 5 300,00 грн. (а.с. 55). Згідно актом № 1 прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової, правничої допомоги № 4-ЦП від 14.04.2020 року вбачається, що виконавцем виконано робіт на суму 5 300,00 грн., що включає в себе: консультацію - 1 год., правовий аналіз документів - 1,5 год., пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах - 0,5 год., складання позовної заяви - 2 год., підготовка додатків до позовної заяви - 0,5 год., подання позову - 1 год., при вартості 1 год. Роботи адвоката у розмірі 800,00 грн. (а.с. 54). Суд вважає, що такі витрати у сумі 5 300,00 грн. є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг. Крім того, суд приходить до висновку про стягнення із відповідачів також 23,00 грн. в порядку п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України за отримання інформації з Єдиного державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно № 139962475 від 02.10.2018 р. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 300,00 грн. Відповідно до положень ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат за подання позову про захист прав споживачів. На підставі викладеного,

Outcome: partial