Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Рахівського району. Закарпатської обласної дирекції українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про визнання недійсним і скасування рішення виконкому, свідоцтва про право власності на будинок, посилаючись на те, що 1975 року вона проживає в житловому будинку [ADDRESS]. В цьому будинку вона проживала разом з своїм чоловіком [PERSON], шлюб з яким був розірваний 16 січня 1986 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] не допустив її до будинку, оскільки перший поверх будинку було здано в оренду під магазин. Рішення Рахівського районного суду від 21 травня 1986 року її разом з неповнолітньою дочкою вселено в житловий будинок, де вона проживає по сьогоднішній день. Пізніше приміщення першого поверху було передано в оренду під розміщення поштового відділення. Вона вважала, що колишній чоловік передав в оренду свою половину будинку. Починаючи з 1992 року вона неодноразово на тривалий період часу виїжджає на сезонні роботи за межі України, тому додому приїжджає на короткий період часу в основному зимою. Так, в черговий приїзд у липні 2012 року їй стало відомо, що житловий будинок, в якому вона проживає, рішенням виконкому Білоцерківської сільської ради від 30 жовтня 2005 року передано у власність Закарпатській дирекції українського державного підприємства поштового зв'язку. При цьому у власність підприємства відійшов і другий житловий будинок, де вона проживає разом зі своєю сім'єю. На її звернення в Рахівське БТІ їй було надано копію інвентарної справи на житловий будинок, з матеріалів якої вбачається, що рішенням відповідача виконавчого комітет Білоцерківської сільської ради від 30 жовтня 2005 року за №99 право власності на предмет спору визнавалося за відповідачем Закарпатською дирекцією українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». Крім того на підставі рішення відповідача виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради від 18.05.1987 року за №24 «Про надання дозволу на купівлю-продаж» житлового будинку з надвірними спорудами в [ADDRESS] останнім надано дозвіл попереднику відповідача районному вузлу зв'язку на придбання відповідного будинку з надвірними спорудами, що належав на правах особистої власності [PERSON] Так, рішенням виконавчого комітету Рахівського районної ради від 10 червня 1987 року за №108 затверджено оціночний акт вказаного будинку з надвірними спорудами та зобов'язано районний вузол зв'язку оформлення відповідної угоди у відповідності з оціночним актом та діючим законодавством, використання придбаного за призначенням. За наявності викладених обставин відповідачі грубо порушили норми законодавства. За обставинами справи умови договору купівлі-продажу будинку виконувалися у період з 18.05.1987 року по 19.06.1987 року. Всупереч дійсному на цей період законодавству даний договір не був нотаріально посвідчений та зареєстрований відповідачем. Ніякої згоди на продаж будинку при умові, що вона проживає в ньому в неї ніхто не питав і тому нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку оформлено не було, як і не було реєстрації будинку в БТІ Рахівської районної ради. Реєстрація та оформлення права власності на будівлю відбулася на підставі рішення виконкому Білоцерківської сільської ради від 30 жовтня 2005 року за №99. Однак, дане рішення приймалося без її участі жодної заяви, згоди на продаж житлового будинку, на його реєстрацію або оформлення права власності вона не давала. Зараз їй стало відомо, що спірне майно знаходиться у володінні та користуванні Білоцерківської сільської ради. Жодних зобов'язальних відносин між нею та сільською радою з приводу предмету спору не укладалося, хоча згідно діючого на той час законодавства, повинно укладатися в письмовій формі, і посвідчуватися нотаріально. На підставі наведеного просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради від 30 жовтня 2005 року за №99 "Про оформлення приватної власності на будинок та гараж, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 4 травня 2006 року виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради на нежитлову будівлю, відділення поштового зв'язку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний №16716781, № запису 683 в книзі 1 /буд./ за державою в особі Верховної Ради України, балансоутримувач Закарпатська дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" та стягнути судові витрати. В ході розгляду справи позивачкою збільшено позовні вимоги, де не змінюючи первинні позовні вимоги, доповнила їх визнанням за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю, та залученням третьої особи: виконавчого комітету Рахівської районної ради, обґрунтовуючи тим, що згідно рішення Рахівського народного суду від 1987 року її вселено в спірний будинок, в якому вона проживає по теперішній час. Отже, з того періоду вона відкрито, добросовісно і безперервно використовує чуже майно. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позові. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Закарпатської дирекції УДППЗ "Укрпошта" Талабішка М.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що заявляючи вимоги про визнання недійсним і скасування рішення виконкому та свідоцтва про право власності на будинок позивач жодним чином не підтвердила документально належність спірного будинку чи його частки їй самій. Підставою для визнання недійсними рішення виконкому та свідоцтва на право власності на будинок позивач вказує недійсність договору купівлі-продажу будинку, при цьому, не надаючи його суду в якості письмового доказу, оперуючи в позовній заяві лише припущеннями щодо його форми та змісту та не ставлячи вимоги перед судом щодо правової оцінки та визнання недійсним власне самого договору. спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу від власника [PERSON] у 1987 році перейшов у власність до Закарпатського обласного виробничо-технічного управління зв'язку. В подальшому, нерухоме майно, в тому числі і спірний будинок в с. Біла Церква відповідно до Протоколу №1 від 17.11.1994 року спільного засідання комісії Міністерства зв'язку України по розгляду питань кінцевого розподілу обласного підприємства зв'язку на "Закарпатпошту" та "Закарпатзв"язок" передано на баланс Закарпатської дирекції УДППЗ "Укрпошта". на підставі рішення виконкому Білоцерківської сільської ради від 30 жовтня 2005 року право власності на спірну будівлю зареєстровано за державою з балансоутримувачем Закарпатською дирекцією УДППЗ "Укрпошта". Таким чином, держава Україна, законно, на відповідних правових підставах є добросовісним набувачем будинку [ADDRESS] у попереднього власника, який мав право відчужувати свою власність. Позивач за позовом не є стороною договору купівлі-продажу, тому правильний спосіб захисту права для нього - витребування майна з чужого незаконного володіння, але у даному випадку вона позовні вимоги про витребування майна не обґрунтувала, тобто позов є необґрунтовано заявленим. Крім того, враховуючи, що перехід права власності на будинок від власника [PERSON] до Закарпатського обласного виробничо-технічного управління зв'язку у 1987 році [PERSON] було достеменно відомо, що підтверджується попередніми судовими рішеннями ( в тому числі посилання на які міститься і в позовній заяві). За позовними вимогами [PERSON] про визнання недійсним і скасування рішення виконкому, свідоцтва на право власності на будинок та визнання права власності на будинок також сплив строк позовної давності, поважні причини пропуску цього строку відсутні і, тому за цими правовідносинами слід застосувати вимоги ч.4 ст. 267 ЦК України. Позивачу ніщо не перешкоджало доводити своє право власності на будинок [ADDRESS] та оспорювати в судовому порядку переходи права власності на нього, починаючи з першого - у 1987 році. При цьому застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Право власності на нежитлову будівлю [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Білоцерківської сільської ради від 30 жовтня 2005 року, належить державі в особі Верховної Ради. Таким чином, існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а позивач посилається на строк набувальної давності, тому слід визнати, що ним вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. На підставі викладеного, просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник відповідача - Білоцерківської сільської ради Рахівського району в судове засідання не з'явився. Сільський голова Ю.Ю.Берінде надав заяву про розгляд справи у відсутності представника ради. Представник третьої особи - виконавчого комітету Рахівської районної ради, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами прийшов до наступного висновку. Встановлено, що рішенням виконкому Рахівської районної ради народних депутатів від 10 червня 1987 року №108 затверджено оціночний акт від 2 червня 1987 року та рішення виконкому Білоцерківської сільської ради народних депутатів від 18 травня 1987 року №24 на купівлю районним вузлом зв'язку житлового будинку з надвірними спорудами в [ADDRESS] від [PERSON] з метою використання його під відділення зв'язку та АТС. Районному вузлу зв'язку вказано забезпечити оформлення купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами від [PERSON] у відповідності з оціночним актом та діючим законодавством, використання придбаного за призначенням. Рішенням виконкому Білоцерківської сільської ради Рахівського району №99 від 30 жовтня 2005 року зареєстровано та оформлено право власності на будівлю відділення поштового зв'язку за адресою: [ADDRESS] за Закарпатською дирекцією Українського державного підприємства поштового зв'язку. На підставі чого цим органом місцевого самоврядування видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 4 травня 2006 року. Отже, власником нежитлової будівлі №1 ( яка раніше була житловим будинком) по [ADDRESS] є Держава в особі Верховної Ради України; балансоутримувач Закарпатська дирекція українського державного підприємства поштового зв'язку. До набуття відповідачем Закарпатською дирекцією УДППЗ "Укрпошта" права власності на нежитлову будівлю [ADDRESS], остання, будучи житловим будинком належала на праві особистої власності [PERSON]. Підставою для визнання недійсними рішення виконкому та свідоцтва про право власності на будинок позивачка вказує на недійсність договору купівлі-продажу будинку, через те, що він не був нотаріально посвідчений та був укладений без її на те згоди як співвласника будинку. Однак, при цьому не ставить вимоги щодо правової оцінки та визнання недійсним цього договору купівлі-продажу. Разом з цим, також предметом спору у даній справі є визнання, в порядку набувальної давності, права власності на нерухоме майно. Згідно з ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Вище вказана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна; встановлення характеру володіння (добросовісне і недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним упродовж визначеним законом строків (для нерухомого майна - упродовж 10 років, а для рухомого майно - 5 років). Відтак, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю, крім безперервного відкритого володіння упродовж 10 років нерухомим майном, є встановлення обставин добросовісного заволодіння таким майном у розумінні приписів ч. 1ст. 388 Цивільного кодексу України, тобто коли особа не знала і не могла знати, що вона заволоділа чужим майном. З огляду на те, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю на іншу 1/2 частину житлового будинку ( на даний час нежитлову будівлю) [ADDRESS], тому насамперед необхідно встановити: момент виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне); обставини справи, за якими виникло володіння спірним майном й чи підпадає це володіння під ознаки безтитульного (незаконного) володіння; юридичний статус спірного майна, а саме, чи є це майно чужим для позивача; особу, яка є власником спірного майна. Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року, а пунктом 8 цих положень встановлено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються, також, на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Тобто, перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 1 січня 2001 року. Позивач вважала, що вона володіє частиною житлового будинку [ADDRESS] з 1975 року як член сім'ї, будучи у зареєстрованому шлюбі з власником будинку [PERSON] та з 21 травня 1986 року на підставі рішення Рахівського районного суду про вселення її в спірний житловий будинок. Зокрема щодо цього судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який на підставі рішення Рахівського районного суду від 16 січня 1985 року між ними розірвано та одночасно здійснено розподіл спільно нажитого майна, в перелік якого спірний житловий будинок не входив. Рішенням народного суду Рахівського району від 21 травня 1986 року позивачку разом з неповнолітньою дитиною - дочкою [PERSON] вселено в житловий будинок [ADDRESS]. Разом з тим, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору купівлі - продажу, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Матеріалами справи підтверджено, що позивач знала і свідомо користувалася частиною вищевказаного житлового будинку з часу винесення судом рішення від 21 травня 1986 року про вселення її в будинок. Також, відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 6 Інформаційного листа ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми ст. 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та не звернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Таким чином, з огляду на встановлені обставини, позивачем не доведено факту добросовісного володіння іншою 1/2 частиною вищевказаним житловим будинком тому, що ознакою добросовісного володіння чужою річчю є те, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Натомість, як підтверджується матеріалами справи, позивачу було відомо, що вона користується майном, яке спершу належало на праві особистої власності її колишньому чоловікові [PERSON], належить Закарпатській обласній дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта". Отже, позивачка, знаючи дійсного власника нерухомого майна, не може бути добросовісним володільцем в розумінні ч.1 ст. 344 ЦК України на вищевказану 1/2 частину будинку. Наявність укладеного договору купівлі - продажу від 1987р. та рішення виконкому Рахівської районної ради народних депутатів від 10 червня 1987 року з цього приводу , виключає визнання права власності на це майно за позивачем за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України. Також відповідачем придбано будинок в цілій частині, тому користування позивачем, частиною будинку не свідчить про те, що вона добросовісно заволоділа цією часткою будинку, яка належить іншому власнику - Закарпатській обласній дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта". Отже, зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, які повинен довести саме позивач (ч.1 ст. 60 ЦПК України), є: законність об'єкту володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність. Ці обставини у сукупності позивачем не доведені, не підтверджуються належними доказами. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність ознак володіння позивачки спірним житловим будинком у вигляді 1/2 частини, які за змістом ст. 344 ЦК України є необхідними для набуття позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку за набувальною давністю, та про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння, з урахуванням чого позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed