Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № ROTOGA0000000735 від 30 травня 2008 р., в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 19042,17 доларів США, що становить 489193,29 грн. та судові витрати. В обґрунтуванням позовних вимог покликається на те, що відповідач не виконує умов кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість, яку просить стягнути. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № ROTOGA0000000735 від 30 травня 2008 року. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що Банк під час укладення кредитного договору порушив його право споживача фінансових послуг банку та вимоги діючого на дату укладення оспорюваного кредитного договору законодавства у сфері споживчого кредитування та включив в договір несправедливі умови і не попередив про валютні ризики. В судовому засіданні представник позивача по первинному позову позовні вимоги підтримав повністю та з аналогічних підстав. Просить позов задоволити. Також заперечив проти зустрічного позову та пояснив, що позивачу була надана вся необхідна інформація про кредит та про сукупну вартість кредиту. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача первинний позов не визнав та пояснив, що відповідачем в рахунок погашення боргу було сплачено більше 42 тис. доларів США, що перевищує суму кредиту. Сторонами не було погоджено графік погашення кредиту, а долучений до позову графік не стосується кредитного договору. Крім того пояснив, що позивачем не дотримано досудового порядку вирішення спору щодо споживчого кредиту. Також підтримав зустрічний позов з підстав, викладених у ньому. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає, що в задоволенні первинного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 30 травня 2008 року, між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір № ROTOGA0000000735. Відповідно до п.1.1 та 8.1 кредитного договору, кредитор надає Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 28885,00 доларів США. Термін користування кредитом - з 30 травня 2008 року до 30 травня 2018 року. Невід`ємним додатком до даного договору є Додаток № 2 - графік погашення кредиту за кредитним договором від 30.05.2008 р. (п. 8.9 договору). Даний кредит надавався на споживчі цілі. Відповідно до чинного законодавства у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року (справа № 638/13683/15-ц). Оскільки, позивач за первинним позовом звернувся до суду з позовом в тому числі і про дострокове стягнення коштів за кредитним договором 12.02.2016 року, то в даному випадку підлягають застосуванню положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054, 1055), статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Суд вважає, що позивач був проінформований про істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, у зв`язку із чим не можна визнати кредитний договір недійсним у цілому. Разом з тим, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині визнання недійсним лише окремих пунктів кредитного договору. Зокрема, розділом 4 "Резервування ресурсів" і п. 7.2 кредитного договору встановлено оплату за резервування ресурсів та за проведення додаткового моніторингу, а п. 8.1 кредитного договору встановлено розмір винагороди за резервування ресурсів та за проведення додаткового моніторингу. Згідно із ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Із врахуванням вищевказаних правових норм, суд приходить до висновку, що передбачена умовами кредитного договору розділом 4 "Резервування ресурсів" і пунктом 7.2 оплата за резервування ресурсів і за проведення додаткового моніторингу є незаконною, тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. Таким чином, суд вважає, що наявні підстави для визнання недійсними розділу 4 "Резервування ресурсів" і п. 7.2 кредитного договору в частині встановлення оплати за резервування ресурсів і за проведення додаткового моніторингу та п. 8.1 кредитного договору в частині встановлення розміру винагороди за резервування ресурсів та за проведення додаткового моніторингу. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Разом з тим, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 ЦК). За таких обставин суд задовольняє зустрічний позов частково. Пунктом 8.9 кредитного договору від 30 травня 2008 року встановлено, що невід`ємним додатком договору є графік погашення кредиту. Разом з тим до позову долучений графік погашення кредиту від 27 травня 2008 року. Частиною шостою ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд вважає, що посилання представника позивача на те, що у вищевказаному графіку помилково вказано дату укладення є необгрунтованим. Виходячи з цієї позиції, суд аналогічно може допустити, що в графік помилково внесено номер кредитного договору та суму кредиту. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленій в справі 753/11000/14-ц, якщо встановлені правила, не дозволяють визначити зміст умови договору, слід застосовувати тлумачення contra proferentem, а саме, - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Таким чином, оскільки, текст договору був підготовлений Банком, то і всі спірні позиції повинні тлумачитись проти нього. В зв`язку з цим суд вважає, що долучений графік погашення кредиту не стосується даного кредитного договору. Підсумовуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що частина десята статті 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні первинного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за кредитним договором. Щодо інших позовних вимог первинного позову в частині, яка не стосується дострокового стягнення коштів за кредитним договором, то наданий Банком розрахунок через відсутність графіку погашення кредиту, визнання недійсними окремих положень кредитного договору та фактичним внесенням відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості, не дає суду можливості визначити існуючу на час звернення до суду заборгованість. В зв`язку з цим суд в задоволенні первинного позову відмовляє. При зверненні до суду позивачем по зустрічному позову було сплачено судовий збір, від якого він як особа, що звернулася з вимогою про захист прав споживача, звільнений, а тому суд повертає цей судовий збір. Оскільки, висновок експертизи жодним чином не вплинув на результат розгляду зустрічного позову, то суд відмовляє в задоволенні клопотання про відшкодування витрат позивача на її проведення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача по зустрічному позову на користь держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial