Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

18.02.2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернулася до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради Миколаївської області, комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради "Міська лікарня швидкої медичної допомоги" до [PERSON] про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення. Свої вимоги мотивує тим, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.11.2019 року відповідача [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примирення винного з потерпілим, кримінальне провадження закрито. У період з 12.10.2017 року по 25.10.2017 року потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікування у КНП ММР "Міська лікарня швидкої медичної допомоги" у зв`язку з чим вказаним закладом понесено витрати на його лікування у сумі 5361,29 грн. Вказану шкоду відповідач у добровільному порядку не відшкодував. Посилаючись на викладене, просила стягнути з відповідача на користь держави суму коштів, витрачених на лікування потерпілого, у розмірі 5361,29 грн. Ухвалою від 25.02.2020 року суддя прийняв вказану позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та вирішив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого провадження. Прокурор позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, до суду надав заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Так, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого. Так, згідно зі ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході розгляду справи по суті, 12.10.2017 року близько 00:50 годин [PERSON] керував технічно справним вантажним тягачем марки «MAN TGX 18.1400» реєстраційний номер [NUMBER] з напівпричепом марки «BЕNALU [NUMBER] » реєстраційний номер [NUMBER] , в салоні якого знаходився сам, рухався у нічний час доби по сухій, чистій, прямій ділянці проїзної частини пр. Героїв України, зі сторони вул. Малко-Тирнівської в напрямку м. Нова Одеса по крайній лівій смузі руху проїзної частини зі швидкістю близько 70 км/год., із увімкненим ближнім світлом фар. Рухаючись у обраному напрямку, при проїзді АЗС «WOG», яка розташована по пр. Героїв України, 121, [PERSON] в порушення вимог п.п. 2.3 «б». 12.1, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001р., а саме рухаючись по проїзній частині пр. Героїв України, не маючи перешкод на смузі свого руху, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, не контролював рух керованого ним транспортного засобу, не дотримувався безпечного боковою інтервалу до краю проїзної частини, хоча об`єктивно мав таку можливість, при виникненні перешкод у вигляді пішохода, якого об`єктивно спроможний був виявити, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості, аж до повної зупинки керованого ним вантажного тягача з напівпричепом, продовжив рух у вибраному напрямку, внаслідок чого допустив контактування передньою лівою частиною кузова кабіни тягача з пішоходом [PERSON] , який рухався по краю проїзної частини у зустрічному йому напрямку. Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу [PERSON] спричинені тілесні ушкодження у вигляді забійної рани області лівого плеча та правої гомілки, забою грудної клітини з права з наявністю під шкіряної та між м`язової емфіземи та правостороннього пневмотораксу, які згідно висновку судово-медичної експертизи від 22.11.2017 року № 1819, відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я. (а. с. 12-14). Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.11.2019 року відповідача [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примирення винного з потерпілим, кримінальне провадження №12017150020004471, відомості про яке внесено 12.10.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ч. 1 ст. 286 КК України - закрито. (а. с. 12-14). Суд враховує, що згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена ухвала, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, суд вважає доведеною вину відповідача у спричиненні тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості потерпілому [PERSON] . У результаті спричинених тілесних ушкоджень у період з 12.10.2017 року по 25.10.2017 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП ММР "Міська лікарня швидкої медичної допомоги" у зв`язку з чим вказаним закладом понесено витрати на його лікування у сумі 5361,29 грн., до складу яких входять: заробітна плата - 3881,15 грн., нарахування на заробітну плату - 841,62 грн., господарчі та комунальні витрати - 388,05 грн., харчування - 109,59 грн., медикаменти - 140,88 грн. (а. с. 23). У ході розгляду справи по суті встановлено, що вказані витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від кримінального правопорушення відповідачем у добровільному порядку не відшкодовані. Так, відповідно до вимог п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти від відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Таким чином, для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової та моральної шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року № 545. Згідно з пунктом 2 вищевказаного Порядку, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Пунктом 3 Порядку встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. Стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я (пункт 4 Порядку). Судом встановлено, що у період з 12.10.2017 року по 25.10.2017 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП ММР "Міська лікарня швидкої медичної допомоги". Розмір витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від вищевказаного кримінального правопорушення підтверджується довідкою зазначеного вище медичного закладу та становить 5361,29 грн. (а. с. 23). Вказану довідку суд вважає належним та допустимим доказом, який свідчить про завдання шкоди закладу охорони здоров`я. Оскільки, відповідач позов визнав, відповідно до ч.4 ст.206, ч.6 263 ЦПК України, суд приймає визнання позову відповідачем і приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача витрат понесених державою на лікування потерпілого [PERSON] внаслідок вчинення ним злочинного діяння, оскільки ухвала суду набрала законної сили, а матеріалами справи підтверджено факт понесення державою витрат на лікування потерпілого. Таке визнання позову відповідачем, на думку суду, не суперечить вимогам закону, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави. Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь прокуратури Миколаївської області підлягають стягненню 2102 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved