Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», просить визнати недійсним угоду №376496 від 15 грудня 2011 року, укладену між товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» з [PERSON] та усі додатки до цієї угоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що суть договору спрямована на захист інтересів лише відповідача, є несправедливими, та такі умови суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того на момент укладення угоди ТзОВ «АВТО ПРОСТО» не володіло ліцензією на надання фінансових послуг, а відповідно не мало права укладати угоду з надання фінансових послуг. Умови договору щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи із так званої поточної вартості автомобіля, є несправедливими та неприйнятними, виходячи з норм Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки порушують його права як споживача послуг. Позивач вважає Угоду та Додатки № 1, № 2 до неї такими, що укладені з порушенням норм закону, оскільки при їх укладенні відповідач не довів до його відома реальні умови надання фінансової послуги, ввів їх в оману, допустивши нечесну підприємницьку діяльність. Положення угоди та додатків до неї містять несправедливі умови, створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Тому просять позов задовольнити. Від Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на адресу суду надійшов відзив на позов у якому проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні. Вважає, що договір між позивачем та відповідачем було укладено з метою придбання автомобіля. Статтею 1 Договору прямо передбачено, що предметом договору є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля. Також доводи позивача про відсутність на момент укладення оскаржуваної Угоди у ТзОВ «АВТО ПРОСТО» ліцензії на право надання фінансових послуг на увагу не заслуговують, оскільки на час укладення спірної угоди не існувало закону, який би визначав послуги з адміністрування придбання в групах як фінансові послуги. Також не існувало нормативно-правового акта уповноваженого органу про віднесення цих послуг до фінансових. Посилання позивача на несправедливість умов оспорюваного договору не відповідають дійсності оскільки опис послуг детально проведено у договорі та додатку №1 до нього, щоб виключити необхідність їх усного тлумачення та уникнення подальших непорозумінь між сторонами договору з приводу його трактування. Позивач підписав договір та погодився з тим, що умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Крім того, вказує щодо спливу позовної давності. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2021 року із занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Розглянувши справу судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. 15 грудня 2011 року між ТОВ "Авто Просто" та [PERSON] укладено Угоду № 376496 та підписано Додатки № 1 та 2 до неї, які є невід`ємними частинами Угоди, предметом якої є надання учаснику послуги по придбанню автомобіля Chevrolet Cruse за ціною 150 500,00 грн. через систему придбання у групах "АвтоТак". Згідно умов вказаної угоди [PERSON] зобов`язався оплатити вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків. Вартість автомобіля сплачується у вигляді чистого внеску, розмір якого складає 0,8333% від поточної ціни автомобіля, а вартість адміністративних послуг становить 0,5%+ПДВ від цієї ж ціни. Поточна ціна автомобіля встановлюється підприємством, з яким ТзОВ "Авто Просто" укладено угоду про постачання автомобілів учасникам "Авто Так" в останній робочий день кожного місяця та є критерієм для розрахунку розміру складових повних внесків та інших платежів, передбачених угодою, протягом всього строку існування групи та повідомляється ТОВ "Авто Просто" постачальником. Повні внески складаються з суми Чистого внеску (розраховується шляхом ділення поточної ціни автомобіля на кількість внесків, передбачену графіком внесків), щомісячного Внеску в оплату послуг та щомісячного Внеску в оплату Страхового платежу і підлягають сплаті учасником в порядку та у строки, визначені угодою. 27 липня 2012 року на день Асигнаційного акту між [PERSON] та ТзОВ "Авто Просто" укладено Додаток №3 до вказаної Угоди, згідно з яким звірено і визначено загальну суму грошових зобов`язань [PERSON] перед ТОВ "Авто Просто" на день його укладення - 277 092, 43 грн. Враховуючи сплату ним на день підписання цього Додатку 92 572,41 грн. остаточна сума заборгованості становить 184 520, 02 грн. Умовами договору, зокрема статтею 7 додатку №2 до Угоди передбачено право учасника, якому вже надано право на отримання автомобіля, звернутися з проханням надати будь-яку марку та/або модель автомобіля, що відрізняється від марки та/або моделі автомобіля, зазначеної в Додатку №1, із модельного ряду, запропонованого Постачальником для системи АвтоТак. У цьому випадку АВТО-ПРОСТО залишає за собою право прийняти або відхилити такий запит в залежності від можливостей постачальника. 02 серпня 2012 року [PERSON] звернувся щодо заміни марки автомобіля на автомобіль іншої марки, ніж вказано в Додатку №1 до Угоди, а саме OPEL ASTRA SEDAN 1.6 LG . 18 серпня 2012 року на ім`я [PERSON] зареєстровано автомобіль OPEL ASTRA SEDAN 1.6 LG, 2012 року випуску. У зв`язку із невиконанням позивачем умов договору hішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2016 року яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №607/8080/15-ц, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в користь ТОВ «Авто Просто» заборгованість за Угодою №376496 від 15 грудня 2011 року в розмірі 345356,00 грн. та 3453,56 грн. (в рівних частках по 1151 грн. з кожного) судового збору. Судами встановлено, що відповідачем порушено умови угоди в частині сплати усієї суми платежів, про що свідчить наявність підтвердженої документально заборгованості в розмірі 345356,00 грн. з яких: 205172,75 грн. чисті внески та 140184,00 грн. внески на оплату послуг. Також, з постанови Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №607/13825/16-ц відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання частково недійсними пункту 7.3 статті 7 додатку № 2 до угоди від 15 грудня 2011 року, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» з [PERSON] , а саме: в частині умови про те, що «в разі якщо обрана учасником модель коштує дешевше, ніж модель автомобіля, зазначеного в додатку № 1 до угоди, учасник може зарахувати різницю між цінами автомобілів для послідовного скасування несплачених повних внесків, які передбачені графіком внесків цього учасника у зворотному порядку, починаючи з останнього повного внеску. У подальшому такий учасник повинен сплачувати майбутні повні внески відповідно до поточної ціни автомобіля, вказаного у додатку № 1 до угоди». Суд касаційної інстанції виходив з того, що під час укладення угоди від 15 грудня 2011 року позивач отримав примірник договору та додатки до нього, які містять опис послуг ТОВ «Авто Просто». Відповідно до статті 10 угоди підписання цієї угоди та додатків до неї є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами його умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди і додатків до неї. Позивач наданим йому правом дострокового розірвання оспорюваної угоди не скористався як протягом 7 днів з дня підписання угоди, так і до моменту отримання автомобіля. Враховуючи наведене, угода від 15 грудня 2011 року, зокрема пункт 7.3 статті 7 додатку № 2 до цієї угоди, відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки її було укладено з дотриманням положень цивільного законодавства. Розглянувши справу, суд доходить такого висновку. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Дослідивши оспорювань угоду №376496 від 15 грудня 2011 року, укладену між товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» з [PERSON] , судом встановлено, її умови містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів »нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. На думку суду підписання позивачем договору та додатку до нього є підтвердженням факту ознайомлення з ними, розуміння їх умов, визначень та іншого. Ці умови та визначення детально і ясно викладені в угоді та додатках до неї, підстави для твердження про їх незрозумілість, спробі введення в оману відсутні. Позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги Товариства та порядок їх надання, яка закладена в самому змісті угоди та додатках до неї, підписаних ним. Позивач не довів, що відповідач відмовив йому у відповідях на запитання щодо договору та додатку до нього, або ж давав неповні відповіді, іншим чином ухилявся від роз`яснень умов договору або ж намагався ввести його в оману. Згідно з умовами договору відповідач зобов`язався забезпечити придбання автомобіля для позивача за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи, а позивач зобов`язався здійснити необхідну кількість періодичних платежів для повної оплати поточної ціни автомобіля та вартості послуги. З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав за договором автомобіль і зареєстрував його на своє ім`я, тобто прийняв виконання зобов`язання відповідачем без заяв і претензій Доводи позивача, що умови Договору щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи із так званої поточної вартості автомобіля, є несправедливими та неприйнятними, з врахуванням норм Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки порушують права позивача як споживача послуг суд не приймає як необґрунтовані оскільки вони не доведені позивачем. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Разом з тим, такі обставини не знайшли свого підтвердження. Доводи позивача про те, що дії ТОВ «Авто Просто» є нечесною підприємницькою практикою, безпідставні з огляду на таке. Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. Укладені між сторонами договори у рамках системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «Авто Просто» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі договору з учасниками групи є отримання автомобіля всіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати. Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» висловлений у постановах Верховного Суду України: від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 та від 25 червня 2014 року у справі № 6-74цс14 постанові Верховного Суду від 23.09.2019 року у справі № 371/240/17. Суд не приймає до уваги доводи позивача, що відповідач не мав права надавати послугу придбання товарів у групі, оскільки не мав ліцензії як безпідставні. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 2 червня 2011 року № 3462-ІV внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг »та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Вказаний Закон № 3462-ІУ від 02.06.2011 року набув чинності 09.01.2012 року. Відповідно до п. З та п. 4 Закону № 3462-ІУ від 02.06.2011 року: 3)Фінансові установи зобов`язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. 4)Спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. 12.11.2012 року набуло чинності Розпорядження № 1676 від 09.10.2012 року Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах". 15.01.2013 року після набрання чинності Розпорядження 1676 від 09.10.2012 року ТОВ "АВТО ПРОСТО" отримало Ліцензію на право надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах. Тобто, на час укладення договору згадані зміни до закону не діяли. Таким чином, діяльність ТзОВ «АВТО ПРОСТО» з надання послуг спрямованих на придбання товарів в групах станом на грудень 2011 року не визнавалася як діяльність з надання фінансових послуг, а отже, не підлягала ліцензуванню. З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки умови укладеного договору №376496 від 15 грудня 2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» з [PERSON] містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання, позивачем було отримано автомобіль, зареєстровано його, а також виконувалися умови оспорюваного правочину, які були погоджені сторонами. Позивач не довів що умови договору є несправедливими, введення його в оману відповідачем та застосування ним нечесної підприємницької практики. Тому у задоволенні позову слід відмовити. Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Тому суд перевіривши обґрунтованість позовних вимог та прийшовши до висновку про безпідставність позовних вимог, питання пропуску позовної давності не вирішує. Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed