Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою в якій вказує, що 29 жовтня 2007 року між ним та [PERSON] (далі - відповідач) було укладено кредитний договір № ZRZ0GA00004134 (далі - Договір), на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 49915 долар США на термін до 28 жовтня 2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 29 лютого 2016 року відповідач має перед банком заборгованість в розмірі 196191,02 долар США. Позивач зазначає, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк». Позивач просить, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № ZRZ0GA00004134 від 29 жовтня 2007 року в сумі 110905,39 долар США, що за курсом 27.05 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 лютого 2016 року складає 2999990,80 гривень та судовий збір у розмірі 44999, 86 гривень. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання в якому просив справу слухати за відсутності їх представника, позов підтримують в повному обсязі з підстав викладених у позові та письмових поясненнях. Відповідач надав до суду заперечення проти позову та письмові пояснення, в яких зазначив, що рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 31 березня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 жовтня 2013 року в розмірі 110317,01 доларів США, що за курсом станом на 22 лютого 2013 року ставить 7,99, складає 881432,91 гривня, звернено стягнення на 3-кмнатну квартиру, що розташована в [ADDRESS] . До даного часу звернення стягнення на предмет іпотеки не проведено. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство передбачає зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобов`язанням, таким чином вважає одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь - якому випадку є неправильним. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2011 року з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто у рахунок погашення кредитного договору № ZRZ0GA00004134 від 29 жовтня 2007 року 526256 гривень 31 копійку, що еквівалентно 66220,92 долари США, тобто тіло кредиту вказаним рішенням було стягнуто в повному обсязі. 07.07.2011 та 29.11.2012 позивачем направлено письмові вимоги про повернення суми кредиту, чим змінили строк виконання зобов`язання та зумовили перебіг позовної давності. Банк використав право достроково вимагати з нього як позичальника повернення заборгованості за кредитним договором надіславши вимогу. Банк звернувся до суду у березні 2016 року, а тому заявляє про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення з нього заборгованості та за вказаних обставин просить в задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні, зазначив, що вже є рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2011 року який стягнуто заборгованість за кредитним договором, та рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 31 березня 2014 року яким в рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на 3-кімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Також в матеріалах справі відсутнє підтвердження чи погашався кредит, яка сума заборгованості залишилась. Разом з тим, 07 липня 2011 року та 29 листопада 2012 року позивачем направлено письмові вимоги про повернення суми кредиту, чим змінили строк виконання зобов`язання та зумовили перебіг позовної давності, а тому просив застосувати строки давності. Суд,заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наданого Договору [PERSON] отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, на строк з 29 жовтня 2007 року по 28 жовтня 2022 року включно, у розмірі 49915 долар США, що складається з 43000 долар США на наступні цілі: споживчі цілі, а також у розмірі 6915 долар США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 відсотки від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 Договору. Періодом сплати вважати період з «25» по «30» число кожного місяця. Відповідно до Договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Кредитного договору. Згідно Договору у випадку порушення зобов`язань за Кредитним договором відповідач сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за Кредитом. Довідкою АА № 241170 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, Банківською ліцензією № 22 від 05 жовтня 2011 року, Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А 01 № 054809 та Статутом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» передбачено, що вищевказаний банк є юридичною особою зареєстрованою в передбаченому Законом порядку. Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України "Про Акціонерні товариства" зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви, у зв`язку з чим у зазначеній цивільній справі назва позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає заміні на АТ. Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування Позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на Публічне акціонерне товариство "Приватбанк" (надалі - Банк), про що зазначено у пункті 1.1. Статуту ПАТ КБ "ПриватБанк". Згода відповідача на отримання кредиту та на умови кредитного договору підтверджується його підписом у Договорі. Відповідно до Розрахунку заборгованості за Кредитним договором № ZRZ0GA00004134 від 29 жовтня 2007 року, відповідач станом на 29 лютого 2016 року має заборгованість перед банком в розмірі 110905,39 долар США, що еквівалентно 2999990 гривень 80 копійок, яка складається з: - заборгованості за кредитом - 43446,72 долар США, що складає 1175233 гривні 78 копійок; - заборгованості за процентами - 35469,67 долар США, що складає 959454 гривні 57 копійок; - заборгованість з комісії - 7322 долар США, що складає 198060 гривень 10 копійок; - загальної суми нарахованої пені - 24667 долар США, що складає 667242 гривні 35 копійок. Разом з тим, під час розгляду справи встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2011 року, вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення кредитного договору № ZRZ0GA00004134 від 29 жовтня 2007 року - 526256 гривень 31 копійка. Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 31 березня 2014 року у цивільній справі № 288/349/13-ц було вирішено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRZ0GA00004134 від 29 жовтня 2007 року, в розмірі 110317.01 [Долар США], що за курсом 7.99 станом на 22.02.2013 року складає 881432.91 гривень: Звернути стягнення на 3-кімнатну квартиру загальною площею 65.20 кв. м., житловою площею 41.10 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № ZRZ0GA00004134 від 30.10.2007 р.) Публічним Акціонерним Товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені ПАТ КБ "ПриватБанк" договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з внесенням даних про правочин купівлі-продажу предмету іпотеки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приват Банк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Визнати незаконною реєстрацію [PERSON] та [PERSON] , які проживають та зареєстровані в предметі іпотеки, що розташований за адресою: [ADDRESS] ,. Зобов`язати Попільнянський районний сектор ДМС України у Житомирській області зняти з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, [PERSON] та [PERSON] , які проживають та зареєстровані в предметі іпотеки, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк „ПриватБанк" 3555 гривень 70 копійок сплаченого судового збору. Відповідно до листа Попільнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 06 травня 2019 року №1206, згідно автоматизованої системи виконавчих проваджень, спец розділу та електронного архіву станом на 06 травня 2019 року вищевказане виконавче провадження не зареєстровано. Однак, в автоматизованій системі виконавчих проваджень зареєстроване виконавче провадження № 46659482 за виконавчим документом у складі зведеного виконавчого провадження № 46659482 за виконавчим документом № 288/349/13-ц від 04 червня 2014 року виданим Попільнянським районним судом Житомирської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 3555 гривень 70 копійок судового збору. Станом на 06 травня 2019 року вищевказане виконавче провадження зупинено. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 70495439 сформованої від 13 жовтня 2016 року, наявний запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи викладене, вказане рішення суду не виконане, що не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та є підставою для звернення до суду з даним позовом. Суд враховує правову позицію Верховного суду України, яка викладена у постановах № 3-71гс14 від 09.09.2014 року та № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року, відповідно до якої іпотека є похідним зобов`язанням від основного, яке слугує забезпеченням виконання обов`язків позичальника перед кредитором. При цьому звернення стягнення у порядку передбаченому Законом України «Про іпотеку» спрямоване на задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням та має похідний характер, а не альтернативний основному. Таким чином, задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не є подвійним стягненням. Аналізуючи норми чинного законодавства суд приходить до висновку, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Що ж стосується іпотеки, то вона має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання. Тобто, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством, що випливає зі змісту норми статті 593 ЦК України, статтей 7 і 33 Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальною статтею 33 Закону України «Про іпотеку», а не загальними нормами Цивільного Кодексу, які регулюють відносини пов`язані з основним зобов`язанням. Йдеться про застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Наведене узгоджується з висновками викладеними в постанові від 18.09.2018 р. по справі № 921/107/15-г/16, провадження № 12-117гс18 Великої Палати Верховного суду. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Наведене узгоджується з висновками викладеними в постанові від 27 березня 2019 р. по справі № 278/2119/16-ц, провадження № 61-11346ск18 Верховного суду. Відповідно до пункту 9 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» із змінами та доповненнями, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Відповідно до пункту 17 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами та доповненнями, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Також зобов`язання припиняються з підстав, передбачених договором або законом (частина перша ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статях 599-601, 604-609 ЦК. Отже, враховуючи, що сума основного боргу не погашена, правовідносини за кредитним договором не припинилися, а тому суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачем відсотків. Посилання відповідача на положення пункту 42 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», є безпідставним, оскільки положення вказаного пункту стосується позову, коли предметом позову одразу є дві вимоги: звернення стягнення та стягнення заборгованості. Відповідно статтей 526, 527, 530, 1054 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до статті 549 ЦК України вбачається, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (статтею 611 ЦК України). Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 559 ЦК України. На даний час відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав належним чином. Водночас, відповідачем заявлено про застосування позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості. Питання застосування строку позовної давності регулюються Главою 19 «Позовна давність» Цивільного Кодексу України. Під поняттям позовна давність, відповідно до статті 256 ЦК України розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, вказане поняття - це певний період у часі зі спливом якого у кредитора зникає можливість захистити своє право у судовому порядку. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до якої за статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Згідно із частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). В своїх поясненнях відповідач як на підставу спливу позовної давності зазначає, що у зв`язку з порушення ним виконання зобов`язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати з нього як позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 07 липня 2011 року претензію (вимогу) боржнику про дострокове протягом тижня з часу отримання, повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів, чим змінив строк виконання основного зобов`язання. Відповідно до правової позиції ВСУ від 09.11.2016 року у справі № 6-2251цс16 пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Як встановлено судом, рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 31 березня 2014 року звернено стягнення на 3-кімнатну квартиру, що розташована в [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 жовтня 2007 року № ZRZ0GA00004134. У правовому висновку від 21.09.2016 року по справі № 6-2631цс15 зазначено, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього Кодексу. Отже, усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але в межах строку позовної давності. Відповідно до правової позиції ВСУ від 13.01.2016 року по справі № 6-931цс15 за ч. 1, 2, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Проте Закон не визначає точного моменту, з якого слід починати заново відраховувати строк позовної давності. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому, згідно зі статті 253 Кодексу, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову, що узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц. Ураховуючи, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні в формі судового рішення, подання кредитором позову до відповідача, перервав перебіг позовної давності, а тому суд приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулись до суду з позовом 09 березня 2016 року в межах строку позовної давності. З огляду на вищенаведене, суд вважає що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» слід задовольнити. Згідно положень статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до частини другої, третьої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved