Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

В серпні 2020 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (надалі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом,в якому просить: визнати недійсними договір дарування нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Тетяною Миколаївною 07.02.2019року та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказане майно; визнати недійсними договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3222485901:01:049:5008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Тетяною Миколаївною 07.02.2019року та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану земельну [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. 09.01.2008 року між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Універсал Банк" та [PERSON] було укладено Кредитний договір №052/2008-009 згідно з якими позивачем було надано [PERSON] кредитні кошти на умовах повернення, платності та строковості. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним кредитним договором, 09.01.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № 052-2008-009-Р. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним кредитним договором, 09.01.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено Договір поруки №052-2008-009-Р/2,відповідно до умов якого відповідач 1 зобов`язався перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за порушення позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. В зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором , позивач звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 26.12.2018р. було відкрито провадження по справі №759/20927/18 про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , розгляд справи триває по теперішній час. Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно боржників, зокрема нежитлову будівлю і земельну ділянку, які належать [PERSON] . До заяви, на підтвердження права власності відповідача на вказані об`єкти нерухомості, позивачем було надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.12.2018 року, відповідно до якої права власності на вказані об`єкти нерухомості належить відповідачу 1. Ухвалою Святошинського суду м. Києва від 14.07.2020 року вказана заява була задоволена. Як зазначається позивачем відповідач 1, зловживаючи своїми процесуальними правами чотири рази подавав апеляційні скарги на ухвалу Святошинського суду м.Києва про відкриття провадження для затягування судового процесу. З метою повторної перевірки належності [PERSON] права власності на земельну ділянку і нежитлової будівлі, позивачем були повторно сформовані Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Згідно Інформаційних довідок від 14.07.2020 року № 216269234, №2162701136 право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, яка розташована за цією ж адресою вже належала [PERSON] на підставі оскаржуваних договорів дарування. Позивач вважає, що укладаючи оспорювані договори дарування, відповідач 1 був обізнаний про існуючі у нього боргові зобов`язання перед позивачем, про судовий процес щодо стягнення з нього заборгованості, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на зазначені в договорах дарування нерухоме майно, а тому вказані договору дарування були укладений ним без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно, а з метою свідомого наміру невиконання судових рішень щодо стягнення з нього заборгованості, що свідчить про фіктивність вказаних правочинів та є підставою для визнання їх недійсними. Просив визнати недійсним договір дарування нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Тетяною Миколаївною 07.02.2019року та недійсними договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3222485901:01:049:5008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Тетяною Миколаївною 07.02.2019року та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку та скасувати записи про державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказані об`єкти нерухомості. На позовну заяву «Універсал Банк» представником відповідача 2 [PERSON] було подано відзив, згідно якого вона позовні вимоги не визнала через наступне.Зазначила, що на момент укладання вказаних договорів, її батько, відповідач 1, був власником вказаного майна, а тому мав право розпоряджатися їм на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, а отже дії [PERSON] не суперечать вимогам закону. Крім того, зазначила, що у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває справа за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства "Універсал Банк", треті особ [PERSON] , [PERSON] про визнання припиненим договору поруки якій був укладений 09.01.2008 року між АТ "Універсал Банк"та [PERSON] , як забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором .Тому твердження позивача що [PERSON] укладаючи договори дарування діяв з метою приховати майно від звернення стягнення є безпідставними, оскільки на даний час [PERSON] не має статусу боржника.Вважає, що вказані правочини відповідають встановленим законом критеріям та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Просила суд у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовити. Представником позивача було подано відповідь на відзив відповідача 2, в якому зазначив, що на дату подання відповіді на відзив договір поруки не припинений, посилання на судові процеси щодо нього є недоречним, оскільки укладання фіктивних договорів дарування та неправомірне відчуження нерухомого майна є самостійною підставою для визнання даних договорів недійсними. Оспорювані правочини спрямовані на виведення нерухомості з власності [PERSON] та ухилення від виконання майбутнього рішення суду про стягнення з нього заборгованості. Ухвалою Києво-Святошинський районний суд Київської області від 19.10.2020 року у вказаній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Києво-Святошинський районний суд Київської області від 19.10.2020 року було відмовлено у задоволені заяви Акціонерного товариства «Універсал Банк» адвоката Піхотенко Анни Сергіївни про забезпечення позову. Ухвалою Києво-Святошинський районний суд Київської області від 22.07.2021 року було відмовлено узадоволенні клопотання адвоката Мироненко Олега Олександровича про зупинення провадження. 21.10.2021р.ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання 01.12.2021 представник позивача не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача. Позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. В судове засідання 01.12.2021 відповідач [PERSON] та його представник з`явилися. Представник зазначив, що було подано письмові пояснення, в яких зазначено, що на момент подання позивачем до поручителів договори поруки були припинені в силу ч.4 ст.559 ЦК, а отже відсутні правові підстави вважати [PERSON] поручителем в даних правовідносинах, а отже він мав право вчиняти будь які дії з власним майном. Позов вважає необґрунтованим і просить відмовити в задоволені. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання 01.12.2021 з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Тетяна Миколаївна в судове засідання 01.12.2021р. не з`явилася. Подала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. В судовому засіданні 01.12.2021 було оголошено перерву до 17 год. 30 хв., в подальшому учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до ст. 316 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.717, 719 ЦКУкраїни за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовійформі і підлягає нотаріальному посвідченню. 07.02.2019р. між [PERSON] та [PERSON] було укладно договір дарування однієї нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою:[ADDRESS] , з описом обєкта нерухомого майна :склад-магазин літ. «В»,вбиральня літ. «Г», навіс л. «Е», огорожа «1-2», загальна площа 456,6 (чотириста шістдесят пять цілих шість десятих) кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Тетяною Миколаївною за реєстровим №173. 07.02.2019р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0, 0650 (нуль цілих шістсот п`ятдесят десятитисячних) гектара за адресою:[ADDRESS] , з цільовим призначенням:для цілей підрозділів 11.01.-11.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Тетяною Миколаївною за реєстровим №175. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. При цьому, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договорами купівлі-продажу від 11.12.2019 правові наслідки дійсно настали, сторони договору - відповідачі у справі вчинили усі передбачені цими договорами дії, виконали їх, передавши майно від продавцю покупцю, з отриманням продавцем коштів за здійснений продаж майна, що в свою чергу, виключає можливість визнання такого договору фіктивним. На підставі договорів купівлі-продажу від 07.02.2019р. право власності на вищезазначені земельну ділянку та нежитлову будівлю були зареєстровані за новим власником [PERSON] у встановленому законом порядку. На момент укладення оспорюваних договорів були відсутні будь-які арешти вищезазначеного нерухомого майна чи встановлені заборони на його відчуження. Під час розгляду справи позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладені між відповідачами договори дарування від 07.02.2019р є фіктивними та укладеними без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності правочину. Суд критично відноситься до посилань позивача на фіктивність вищезазначених договорів дарування з тих підстав, що останні укладені з метою уникнення грошових зобов`язань перед ним, оскільки під час розгляду справи наявність таких обставин не доведено, зокрема ухвала Святошинського районного суду м.Києва від 26.12.2018р по справі №759/20927/18 про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не свідчить про майбутнє задоволення судом заявлених позивачем вимог і саме в тому розмірі, що зазначений у позовній заяві. По суті на момент розгляду даної справи, суду не надано жодних доказів, про прийняття рішення про стягнення з відповідача 2 будь-яких збитків на користь позивача. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 07.02.2019р. були укладені згідно діючого на той момент законодавства і відповідали волевиявленню сторін, що вони і засвідчили своїми підписами. У зв`язку з чим, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 202, 203, 215, 234 Цивільного кодексу України, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9

Outcome: dismissed