Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24 лютого 2015 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" укладений договір фінансового лізингу № 002219, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу йому у користування майно - трактор «Чері 244» вартістю 150000 грн. Вказує, що того ж дня, 24 лютого 2015 року він оплатив за послуги згідно договору №002219 - 15000 грн., а на наступний день після підписання договору він дізнався з інформації виробника, що запропонована модель та комплектація трактора його не влаштовує за своїми технічними характеристиками та витратами пального. Крім того, з сайтів продавців, він дізнався про суттєве збільшення вартості предмету лізингу та звернувся до відповідача з заявою від 27.02.2015 р. про розірвання договору з моменту отримання ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» цієї заяви та вимагав повернути усі отримані товариством від нього кошти в розмірі 15 000,00 грн. У відповідь на його заяву він отримав лист від 27.03.2015р. №400, у якому відповідач визнав факт розірвання договору з 12.03.2015р., однак сплачені ним кошти в розмірі 15 000,00 грн. відмовився повернути посилаючись на умови п. 12.11 договору. Вважає, що п. 12.11 договору є несправедливим відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та такий, що підлягає визнанню судом недійсним. У звязку з чим, просив визнати недійсним пункт 12.11 договору фінансового лізингу №002219 від 24.02.2015 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ним, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 15000,00 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених за договором фінансового лізингу №002219 від 24.02.2015 року та сплачені витрати на оплату правової допомоги в розмірі 2100 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином. А тому суд, зі згоди позивача, ухвалив проводити заочний розгляд справи в порядку ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 лютого 2015 року між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" укладений договір фінансового лізингу № 002219 з додатками, які є невід'ємними частинами договору (а.с.3-11). Відповідно до умов п. 1.1 договору лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Згідно з п. 3.1. договору предметом лізингу є трактор «Чері 244», вартість предмету лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Судом також встановлено, що згідно додатку № 1 до договору, вартість предмету лізингу становить 150000 грн.; авансовий платіж - 75000 грн.; комісія за організацію - (10%) 15000 грн. (а.с. 9). У додатку № 2 до спірного договору зазначено вартість предмета лізингу - 150000 грн., авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 75000 грн., викупна вартість 2250 грн., відсоткова ставка - 12,50%, комісія - 5% та щомісячний платіж 1884,17 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, комісію за передачу предмета лізінгу в сумі 4500 грн. (а.с.10), а у додатку № 3 вказано марку предмету лізину трактор Чері, модель - 244, кількість - 1 та ціна - 150000грн. (а.с.11). Як вбачається із представлених квитанцій, 24 лютого 2015 року позивачем здійснено оплату комісії з призначенням платежу оплата за послуги згідно договору 002219 від 24.02.2015 року в розмірі 15000 гривень (а.с.12). Із матеріалів справи вбачається, що 27.02.2015 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з заявою про розірвання договору з моменту отримання цієї заяви, оскільки він дізнався з сайтів продавців про істотне збільшення вартості трактору Чері 244. При цьому, його не влаштовує транспортний засіб за своїми технічними характеристиками та витратою пального, в звязку з чим, просив повернути отримані кошти товариством в розмірі 15 000,00 грн. у день отримання цієї заяви (а.с.13). Разом з тим, як вбачається із відповіді ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» від 27.03.2015р. №400, товариство визнало факт розірвання договору з 12.03.2015р., однак сплачені кошти в розмірі 15 000,00 грн. відмовилося повернути посилаючись на умови п. 12.11 договору. Так, відповідно до п. 12.11 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається (а.с. 7 зворот). Як слідує із правової позиції Верховного Суду України у справі №6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України): по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Таким чином, на думку суду, оскаржуваний пункт 12.11 договору не відповідає умовам несправедливості, передбаченим п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, вказаним пунктом договору передбачено повернення суми авансових платежів за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання і обмежує права позивача як споживача. У звязку з цим, суд вважає, що оспорюваний пункт договору слід визнати недійсним і зобовязати відповідача повернути позивачу сплачені ним кошти у розмірі 15000 грн. за договором фінансового лізингу. Крім того, підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу адвоката. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. У відповідності до квитанції №62 від 27.02.2015 року та №210 від 20.04.2015 року за надання правової допомоги позивачем сплачені кошти в сумі 2100 грн. (а.с. 20-21), а тому вимога позивача про відшкодування вказаних коштів підставна та підлягає до задоволення. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 551,20 грн. несплаченого судового збору.

Outcome: approved