Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить змінити формулювання його звільнення, зобов'язати видати трудову книжку, а також стягнути заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодувати моральну шкоду. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він працював у відповідача з 30 березня 2010 року. В серпні 2014 року він звернувся до відділу кадрів з письмовою заявою про звільнення його за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, але йому було відмовлено у звільненні з цих підстав. Свою відмову начальник відділу квадрів мотивувала тим, що він до заяви не додав жодного підтверджуючого документа про переїзд на нове місце проживання. При цьому йому було повідомлено, що він буде звільнений за власним бажанням по закінченню двотижневого відпрацювання. З 10.09.2014 року його звільнили з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням без вказівки поважних причин. В цей же день розрахунок з ним всіх належних виплат при звільненні не провели, трудову книжку не видали. Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. З вини відповідача він відчуває психічні страждання, які полягають в порушенні його звичайного способу життя. Розмір моральної шкоди оцінює в 5000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, його інтереси за довіреністю представляла [PERSON], яка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягає на їх задоволенні. Представники відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги визнали частково, проти задоволення позовних вимог в частині зміни формулювання звільнення [PERSON], зобов'язання видати трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди заперечували, просили в цій частині повністю відмовити, оскільки вважають їх необґрунтованими і недоведеними в суді. В обґрунтування своїх заперечень зазначили, що позивач на вимогу адміністрації підприємства не надав підтверджуючого документа свого переїзду на нове місце проживання, тому керівництво шахти не мало ніяких підстав для звільнення його за власним бажанням з цих підстав. Крім того, [PERSON] рекомендованим листом було повідомлено про можливість отримання трудової книжки, але він з власної вини до теперішнього часу так і не отримав трудову книжку. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Позивач [PERSON] з 2010 року знаходився у трудових відносинах з державним підприємством "Дзержинськвугілля", зокрема з шахтою "Торецька". В серпні 2014 року позивач по справі звернувся до відділу кадрів з письмовою заявою, в якій просив звільнити його за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переїздом на нове місце проживання (а.с. 5), але за відсутністю підтверджуючих документів отримав відмову. Після двотижневого відпрацювання 10.09.2014 року позивача по справі звільнили з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням без вказівки поважних причин (а.с. 22-30; 31). Не погодившись із підставами звільнення та формулюванням запису звільнення в трудовій книжці, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав і інтересів. У зв'язку з цим суд зазначає наступне. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною - інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Із положень коментаря цієї статті вбачається, що закон у цілій низці випадків зобов'язав власників робити звільнення працівників у такий строк, про який вони просять. При цьому мова йде про скорочення двотижневого строку, оскільки за його межами працівник може звільнитися в загальному порядку. У цьому випадку строк попередження про звільнення скорочується на розсуд працівника хоча б навіть і до одного дня. Випадки, коли на власника покладається обов'язок звільнити працівника в строк, про якій він просить, перелічені в ст. 38 КЗпП. Усі вони об'єднані однією загальною ознакою - неможливістю для працівника продовжувати роботу, яка виявляється, зокрема, у такий спосіб, як переїзд на нове місце проживання. Системний аналіз даної статті дозволяє зробити висновок, що такий спосіб звільнення повинен бути чимось підтверджений. Отже, позивач по справі до своєї заяви про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з переїздом на нове місце проживання, повинен був надати відповідне підтвердження для такого способу звільнення. Судом встановлено, що повністю узгоджується з поясненнями сторін по справі, позивач по справі такого підтвердження власнику не представив. За таких обставин, суд приходить до висновку, що керівництвом шахти при звільненні [PERSON] з підприємства не були порушенні норми трудового законодавства і він правомірно був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України без зазначення поважної причини після двотижневого відпрацювання, тобто з 10.09.2014 року. Виходячи з цього позовні вимоги в цій частині є недоведеними, тому не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині зобов'язання видати трудову книжку суд зазначає наступне. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Виходячи з практики застосування зазначеної статті, у разі якщо в останній день роботи працівник на роботі був відсутній, власник або уповноважений ним орган надсилає йому поштове повідомлення (доцільно рекомендованим листом, а краще - з повідомленням про вручення) про необхідність одержати трудову книжку. Пересилання трудової книжки поштою (цінним листом) допускається тільки за наявності письмової згоди працівника. Якщо трудова книжка вчасно працівником не отримана, то вона зберігається у відділі кадрів підприємства протягом двох років, окремо від трудових книжок працівників підприємства. Після закінчення цього строку трудові книжки, не затребувані звільненими працівниками, зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а після закінчення цього строку знищуються у встановленому порядку. Так як [PERSON] був відсутній в останній день роботи, йому рекомендованим листом від 10.09.2014 року б/н (а.с. 35), який він отримав 11.09.2014 року, було повідомлено про можливість отримання трудової книжки. Однак він до наступного часу не забрав трудову книжку і вона знаходиться на зберіганні в відділі кадрів підприємства. Представник позивача не надала суду переважних доказів того, що позивач саме з вини власника не може отримати трудову книжку. Виходячи з цього, суд вважає, позовні вимоги в цій частині також недоведеними, тому вони не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно довідки № 7/1556 від 19.09.2014 року (а.с. 21) з ВП "Шахта "Торецька" ДП "Дзержинськвугілля" заборгованість по заробітній платі у [PERSON] складає 2199грн. 89 коп., компенсація за невикористану відпустку при звільненні складає 12959грн. 45 коп. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з [PERSON] належних до сплати сум не провели. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Виходячи із змісту ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Таким чином суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У зв'язку з цим позивачу необхідно сплатити заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 10.09.2014 року по 06.10.2014 року у розмірі 4272 грн. 30 коп. Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 10.09.2014 року по 06.10.2014 року із розрахунку 18 робочих днів при середньому заробітку у розмірі 237 грн. 35 коп. на загальну суму 4272 грн. 30 коп. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України суд прийняв до уваги доводи позивача про завдання йому моральної шкоди внаслідок порушення його законних прав. Суд врахував глибину та тривалість моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача,

Outcome: partial