Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Представник заявника [PERSON] - адвокат Страх Є.О. звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України матері заявниці [PERSON] . Заяву він обґрунтовує тим, що [INFO] на тимчасово окупованій території України в м. Севастополь, Україна, померла мати заявниці [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що 14 травня 2019 року відділом запису актів громадянського стану Нахимівського району м. Севастополя Управління РАГСу Уряду Севастополя було видано довідку про смерть № 70. Представник заявниці звернувся до Центрально-Міського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою про видачу йому свідоцтва про смерть матері заявниці [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Свердловськ, яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України, в м. Севастополь, Україна, але отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті з підстав, що надані документи на підтвердження смерті матері заявниці, які були видані на тимчасово окупованій території не є дійсними та не створюють правових наслідків. Просить суд винести рішення, яким встановити факт смерті - [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Свердловськ, яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України, в м. Севастополь, Україна. Представник заявниці - адвокат Страх Є.О. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив суд справу розглядати за його відсутності, заявлені вимоги підтримав повністю, наполягала на їх задоволенні. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву та відповідь на запит, просив суд розглянути справу за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Заявниця [PERSON] - [INFO] є рідною донькою [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Свердловськ, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Воскодненської районної ради Красногварідйського району Кримської області від 23 квітня 1988 року, актовий запис 16, з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на " [PERSON] " та копією свідоцтва про народження [PERSON] , де в графі мати зазначена " [PERSON] ". [PERSON] - [INFO] померла [INFO] на тимчасово окупованій території України, м. Севастополь, Україна про що 16 серпня 2014 року було видана довідка про смерть № 70. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Представник заявника звернувся до Центрально-Міського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, для проведення реєстрації факту смерті на території України, 24.07.2019 року за вих. № 2102/14.15-112 отримав відмову, оскільки ним були надані документи, які не відповідають законодавству України та не створюють правових наслідків на території України та було запропоновано звернутись до суду для встановлення факту смерті. Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 р. за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Однак, документи видані про факт смерті [PERSON] не відповідають вимогам законодавства України, оскільки вони були видані на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". У зв`язку з цим наявні документи не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Статтями 315-317 Цивільного процесуального кодексу України передбачена можливість встановлення юридичного факту, що має значення, в судовому порядку. Частиною 1 ст. 317 ЦПК України визначено, що заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими особами до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначається як тимчасово окупована територія. Оскільки особа померла в м. Севастополь, Україна що також визначається як тимчасово окупована територія, то справа має бути розглянута за місцем подання заяви невідкладно. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). На даний час заявниця бажає отримати свідоцтво про смерть своєї матері - [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Свердловськ, яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України, м. Севастополь, Україна встановленого Українським законодавством зразка, але позбавлений можливості це зробити, оскільки свідоцтво про смерть видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що заяву [PERSON] про встановлення факту смерті слід задовольнити, оскільки видача свідоцтва про смерть не можлива без відповідного рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved