Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № ML 700/1192/2008 від 09.06.2008 року. В якості обґрунтування заявлених вище позовних вимог вказав: 09.06.2008\~року між\~ним [PERSON]\~та відповідачем\~АТ ОТП\~[PERSON] було\~укладено кредитний\~договір №\~ML\~700/1192/2008\~від 09.06.2008\~року відповідно\~до якого\~банк надав\~йому кредитні\~кошти в\~розмірі 101\~939,31\~Доларів США\~на придбання\~нерухомого майна.\~Відповідач перед\~укладенням кредитного\~договору та\~під час\~його укладання\~не повідомив\~та не\~надав йому\~необхідної інформації,\~що передбачена\~ч.\~2\~ст.\~11,\~ст.\~15\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»,\~а також\~«Правилами надання\~банками України\~споживачу про\~умови кредитування\~та сукупну\~вартість кредиту»,\~затверджені постановою\~правління НБУ\~№168\~від 10.05.2007\~року,\~а саме\~не повідомив\~його,\~як споживача\~у письмовій\~формі про\~у письмовій\~формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його\~забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий \~режим \~сплати \~відсотків \~та \~про \~державні субсидії,\~ на\~які споживач\~має право,\~ або\~відомості про\~ те,\~від кого\~споживач може\~одержати докладнішу\~інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, [PERSON] не попередив позичальника про валютні ризики. Окрім цього, Позивач зазначив, що в порушення п. 1.18 Інструкції Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах (зі змінами), затвердженої постановою правління НБУ № 492 від 12.11.2003 року в умовах кредитного договору не зазначено відомостей про відкриття Позичальнику поточних рахунків, а також вважає, що законодавством України не передбачено надання фізичній особі кредиту в іноземній валюті. ІІ. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова про відкриття провадження у справі від 28.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання на 20.12.2017 року о 09 год. 00 хв. Ухвалою суду від 28.03.2016 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів в порядку ст. 137 ЦПК України задоволено та витребувано у відповідача ПАТ «ОТП [PERSON]» відповідні документи. ІІІ. Пояснення осіб, які беруть участь у справі. 03.12.2018 року представник ПАТ «ОТП [PERSON]» надав суду письмові пояснення в спростування доводів позовної заяви, в яких послався на положення ст. 627 ЦК України, якими передбачено принцип свободи договору, а також зазначив те, що банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Вказує, що всі умови були обумовлені на момент підписання договорів. Також, представник відповідача надав суду письмові пояснення по справі, в яких вказав, що вважає, укладений між позивачем та банком договір відповідає вимогам чинного законодавства, а позовні вимоги є безпідставними, а тому просить у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю та у звязку з пропуском позовної давності, просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у позові з цих підстав, оскільки вважає, що позов заявлений поза межами строку позовної давності, так як зазначені в позові обставини були відомі позивачу, він міг про них довідатися, ще в 2008 році. Відповідач [PERSON] та адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник Публічного акціонерного товариства «ОТП [PERSON]» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, просив їх залишити без задоволення, надав до суду відповідні письмові пояснення. ІV. Встановлені судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 03.06.2008 року [PERSON] відповідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» був ознайомлений з Умовами кредитування по програмі [PERSON] в кредит, про що ним особисто було підписано Інформаційний листок. 09.06.2008 року [PERSON] погодившись із умовами кредитування звернувся до відповідача з Кредитною заявкою, в якій просив відкрити картковий рахунок № 26204001818347 та надати кредит у валюті кредиту у розмірі 101 939,31 доларів США. Дані заявка містять особисті підписи [PERSON], що свідчить про факт ознайомлення його з її змістом та погодження з ними. 09.06.2008 року між Відповідачем АТ ОТП [PERSON] та Позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ML700/1192/2008, згідно якого Позичальнику було надано кредитні кошти відповідно кредитної заявки в розмірі 101 939,31 доларів США на поточний рахунок 26204001818347. Відповідно п. 1.11.1. умов кредитного договору усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування Кредитом повинні здійснюватись Позичальником у Валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим Договором. Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Позичальник [PERSON] частково виконував умови кредитного договору сплачуючи платежі як в валюті кредиту так і в національній валюті, також до кредитного договору укладалися додаткові договори з метою реструктуризації заборгованості. У зв`язку із невиконанням в повному обсязі Позичальником умов кредитного договору, рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 13.11.2013 року по справі № 628/3226/13-ц з [PERSON] на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна, як правонаступника АТ ОТП [PERSON] за кредитним договором ML700/1192/2008 було стягнуто заборгованість в розмірі 4 817\~418,18 грн., а також судовий збір 3\~441,00 грн. Факт набрання чинності рішенням суду сторонами не спростовується та визнається. Також не спростовується сторонами й факт невиконання [PERSON] даного рішення суду в повному обсязі. V. [PERSON] права, що підлягають застосуванню. Норми національного законодавства України. [PERSON] України: [PERSON] кодексу України: Враховані під час вирішення справи по суті висновки, зроблені Пленумами Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх постановах. Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9: Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5: Позиція суду. Судом встановлено, що між сторонами у справі виникли спірні цивільно-правові відносини щодо визнання, укладених між ними договорів у сфері кредитування недійсними, та застосування до них правових наслідків недійсності правочинів. Суд зауважує, що у відповідності з принципом змагальності, обовязок доказування покладений на сторін у справі, тому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників по справі та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, як окремо, так і в цілому з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного звязку, всі докази по справі суд прийшов до наступного. Щодо позовних вимог позивача про визнання кредитного договору недійним: Щодо доводів позивача про його не ознайомлення перед укладенням договорів з умовами кредитування, що виявилося, зокрема, у не наданні і не ознайомленні його з графіком погашення кредитної заборгованості, сукупною вартістю кредиту, інформацією щодо абсолютного подорожчання кредиту та реальною процентною ставкою, суд бере до ваги те, що вони спростовуються змістом, засвідчених його власноручними підписами в Інформаційному листку про Умови кредитування по програмі [PERSON] в кредит, а також Кредитній заявці, у відповідності до приписів ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII в редакції, що діяла на момент виникнення між сторонами кредитних правовідносин, був ознайомлений і погоджувався з повними умовами кредитування та останні були надані йому у письмовій формі, - у звязку з чим дані доводи є безпідставними та не обґрунтованими. Щодо доводів позивача про незаконність укладення кредитного договору в іноземній валюті, суд констатує, що у відповідності до ст. 15,16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно п. 7 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже необхідною умовою для визнання кредитного договору недійсним є умова щодо встановлення обставин, передбачених ст. ст. 215, 203 ЦК України. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 цього кодексу, проте, позивачем не вказано в позовній заяві наявність передбачених законом підстав для визнання правочину недійсним. Згідно умов, укладеного 09.06.2008 року між сторонами кредитного договору, останні досягли згоди щодо всіх істотних умов договорів, передбачених чинним на той момент законодавством. При цьому, на момент укладення спірного договору волевиявлення сторін в силу положень ч. 3 ст. 203 ЦК України було вільним і відповідало їх внутрішній волі та було дотримано інші загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені цією статтею. Згідно зі статтею 99 [PERSON] України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~192\~ЦК України\~іноземна валюта\~може використовуватися\~в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже,\~у кредит\~можуть бути\~надані згідно\~ЦК України\~як грошові\~одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобовязання. Відповідно до\~п.1\~4.2\~ст.47\~Закону України\~Про банки\~і банківську\~діяльність, на підставі\~банківської ліцензії\~банки мають\~право здійснювати\~операції з\~валютними цінностями. Окрім того,\~положення ч.\~3\~ст.\~533\~ЦК України\~допускають можливість виконання зобов'язань\~у іноземній\~валюті при\~здійсненні розрахунків\~на території України за\~забовязаннями у\~випадках,\~порядку та\~на умовах,\~встановлених законом.\~Такі випадки,\~порядок та\~умови визначені\~Законом України\~«Про банки і банківську\~діяльність».\~Отже,\~можливість надання\~і погашення\~кредитів в\~іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. З огляду\~на викладене,\~кредитний договір\~в іноземній\~валюті відповідає\~вимогам чинного законодавства. Таким чином, сторони при укладенні кредитного договору мали право вільно, на власний розсуд обрати валюту виконання грошових зобовязань, передбачених договором. Також слід зазначити, що 17.01.2001року набрав чинності новий Закон України Про банки та банківську діяльність, який визначив новий порядок ліцензування діяльності банків, а саме, згідно зі ст. 47 зазначеного закону видача [PERSON] банком України генеральних та індивідуальних ліцензій не передбачається, натомість [PERSON] банк України видає одну (загальну) ліцензію на здійснення банківських операцій. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 47 Закону україни Про банки та банківську діяльність на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно прикінцевих положень Закону України Про банки та банківську діяльність після набрання чинності зазначеного закону всі інші закони та нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить Закону України Про банки та банківську діяльність. Під валютними операціями згідно ст.1 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993р. №15-93 (далі - Декрет) розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Отже, Декрет відокремлює операції, повязані з використанням валютних цінностей як засобу платежу, та операції з передаванням заборгованостей та інших зобовязань, предметом яких є валютні цінності. Статтею 5 Декрету встановлено, що [PERSON] України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: "в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави." Диспозиція норми підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме "якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі". Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії. Відповідно до листа [PERSON] банку України від 29.05.2001 p. N28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії [PERSON] банку України. Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії [PERSON] банку. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47 Закону України "Про банки і банківську діяльність) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії [PERSON] банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що [PERSON] Банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про [PERSON] України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі [PERSON] Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління [PERSON] Банку України від 14.10. 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI"Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Як зазначено в Узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин Верховного Суду України, потрібно звернути увагу, що колегією суддів судової палати суду у цивільних справах Верховного Суду України у своєму рішенні від 01.12.2010 року у справі № 6-50418св10, зроблено висновок, що відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління [PERSON] Банком України від 14.10. 2004 року N483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] Банком України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії або дозволу [PERSON] Банком України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Суд зазначає, що на час укладення кредитного договору № ML 700/1192/2007 від 09.06.2008 року законодавчих обмежень щодо укладання договорів споживчих кредитів в іноземній валюті встановлено не було. Окрім цього, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до п. 1 ст. 257 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла\~довідатися про\~порушення свого\~права або про особу, яка його порушила. Так, право на позов у позивача виникло 09.06.2008р., коли сторони уклали кредитний договір. В той же час суд зазначає, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.\~Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. При вирішенні спору судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача [PERSON], а тому застосування строку позовної давності не можливе, необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог. Висновки суду. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Встановлено, що тривалий час [PERSON] належним чином виконувала усі умови кредитного договору, на протязі 2009 - 2010 року приймав добровільну участь в укладенні додаткових угод до нього не заперечуючи правомірності отримання кредиту в іноземній валюті та відповідно обовязку щодо повернення кредиту на тих же умовах в іноземній валюті, в тому числі не оскаржував судове рішення щодо стягнення з нього заборгованості за кредитом. Отже, в даній ситуації, виходячи з встановлених та оцінених конкретних обставин справи, з огляду на те, що не встановлено порушень прав позивача як споживача фінансових послуг у сфері кредитування, умови спірних договорів відповідають положенням цивільного законодавства та є справедливими, а також беручи до уваги відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача. Судові витрати. Виходячи з положень ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, суд вважає за необхідне судові витрати, повязані з розглядом справи, покласти саме на позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 1,2,10-13,18,76-81,89,351,352,354,355 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed