Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання трудового договору укладеним з визначенням періоду виконання позивачем трудових обов"язків спеціаліста відділу правового врегулювання збитків в ТОВ "Юніверсал Асістанс" з 26 жовтня 2015 року по 29 січня 2016 року, стягнення заробітної плати. Зазначені позовні вимоги, мотивував тим, що він, позивач офіційно не був працевлаштований у відповідача, проте відповідач повинен позивачу сплатити заборгованість по заробітній платі згідно з розрахунком позивача - за його працю на вказаній посаді за вказаний період, відповідно до ст.ст.21, 26, 116 КЗпП України. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з наведених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, що навіть відповідно до змісту позовної заяви, позивач всупереч встановленому Законом порядку не писав та не подавав відповідачу письмової заяви щодо прийняття його на роботу до відповідача, наказ з цього приводу відповідачем не видавався, відповідний запис у трудовій книжці позивача відповідачем не робився, письмові договори (контракти) між сторонами також не укладалися (а.с.2-4, 58-60), письмові докази зворотного позивачем також не зазначені та не надані, при цьому, суд вважає, що численні паперові роздруківки, надані позивачем до суду, які декларуються ним як витяги з Інтернет сайтів, не є належними та допустимими доказами, оскільки ці роздруківки не завірені жодною особою, при цьому, не надано доказів, як щодо джерела їх походження - саме з відповідних Інтернет сайтів, так і щодо приналежності таких сайтів. Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, зокрема письмові докази, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, і вищевказані надані позивачем носії інформації на підтвердження обґрунтування позовних вимог (а.с.9-34), суд до уваги не приймає, оскільки на думку суду, вони не можуть бути доказом перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем та доказом щодо інших позовних вимог (в тому числі, щодо розміру щомісячної заробітної плати). А відповідно до висновку Дарницького Управління поліції Головного Управління Національної поліції у м. Києві, станом на 26 лютого 2016 року було встановлено, що [PERSON] співпрацював з [PERSON], а не з відровідачем, при цьому [PERSON] офіційно оформленим в ТОВ "Юніверсал Асістанс" не був (а.с.35). Крім наведеного, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження й інші (похідні) доводи позивача. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст.24 КЗпП України). Позивач не заперечує, що наказ про його прийняття на роботу не видавався, з посадовою інструкцією та режимом роботи його не ознайомлювали, ніяких письмових договорів щодо його роботи в товаристві не укладалося. З огляду на те, що подані позивачем докази є непосвідченими копіями, які не свідчать про укладання трудового договору між сторонами і в розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України. Відповідно до вимог п.п.2) п.1 ст.208 ЦК України - правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до ч.2 п.3 ст.202 ЦК України - односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Відповідно до положень ст.218 ЦК України: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. А отже безпідставним є і фактичне твердження позивача, щодо того, що доведеність факту вчинення вказаного правочину, як і рішення суду може грунтуватися виключно на свідченнях свідків, на спілкування з якими виключно "телефоном та службовим листуванням по email" міститься посилання у необгрунтованому (на думку суду) клопотанні позивача про їх допит, у задоволенні якого судом було відмовлено до початку судового розгляду справи по суті, та яке повторно позивачем не заявлялось. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши докази по справі з дотриманням вимог ст.212 ЦПК України, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення відповідачем трудових прав позивача, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed