Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Позивач ПАТ АБ «Порто-Франко» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до[PERSON] та [PERSON], в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №2987/2-07 від 30 листопада 2007року у розмірі 73\~287,05 євро, а також просив суд стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування заявленого позову представник ПАТ АБ «Порто-Франко» посилався на те, що між ПАТ АБ «Порто-Франко» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №2987/2-07, відповідно до умов якого, банк прийняв на себе зобовязання по видачі кредиту на поточні потреби в сумі 47\~500, 00 євро на строк з 30 листопада 2007року по 31 липня 2014року зі сплатою процентів 12,5% річних, а позичальник прийняв на себе зобовязання належним чином використовувати та повернути банку кредит, виплатити відсотки за користування кредитом, штрафні санкції у відповідності до умов договору, а також виконати всі інші зобовязання в порядку та строки, визначені договором. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між ПАТ АБ «Порто-Франко» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого, [PERSON] зобовязується відповідати перед банком в повному обємі за своєчасне та повне виконання зобовязання позичальника - [PERSON] за кредитним договором. У подальшому, як зазначає представник ПАТ АБ «Порто-Франко», між банком та відповідачами, з метою надання відповідачу можливості та часу на погашення кредитної заборгованості перед банком, було укладено чисельну кількість додаткових угод до кредитного договору та договору поруки. Представник ПАТ АБ «Порто-Франко» вказує на те, що банк звертався до позичальника з вимогами про сплату заборгованості за кредитом, намагаючись врегулювати спір у досудовому порядку, проте, позичальник не здійснює дій, спрямованих на виконання своїх зобовязань по кредитному договору. Невиконання відповідачами зобовязань по укладеним договорам зумовило звернення ПАТ АБ «Порто-Франко» до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні 03.02.2016року, у звязку з тим, що 22.08.2014року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» було укладено договір факторингу №2, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» передало грошові кошти в розпорядження ПАТ АБ «Порто-Франко» за плату, а ПАТ АБ «Порто-Франко» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» своє право грошової вимоги до боржника, тобто ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» набуло право вимоги, зокрема до боржника за кредитним договором №2987/2-07, укладеним 30.11.2007року між АКБ «Порто-Франко» та [PERSON], судом, за клопотанням представника ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс». Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.09.2016року у вказаній справі було замінено позивача з ПАТ АБ «Порто-Франко» на фізичну особу [PERSON], оскільки до [PERSON] перейшло право вимоги за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007року, за договором поруки №30-11-2007/4 від 30.11.2007року, а також за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі договору про відступлення права вимоги. У судовому засіданні 21.11.2016року представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні 21.11.2016року відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, представник відповідача надав суду письмовий виступ в судових засіданнях, в якому зазначив наступне. Представник відповідача вказує на те, що у позивача відсутній оригінал кредитного договору та оригінал договору поруки, що робить неможливим використання наданих позивачем копій цих документів у якості доказів, а також виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007року, що підтверджується довідкою ТОВ «Фінансова компанія «ТОП ФІНАНС» №178 від 10.09.2015 року. Представник відповідача зазначає, що обставини, які безпосередньо пов'язані з наданими суду документами щодо відступлення права вимоги також є підтвердженням необґрунтованості позовних вимог. Представник відповідача вказує, що 18 травня 2016 року між ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» та ТОВ «Альянс Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги №17, відповідно до пункту 1.1 якого новий кредитор (ТОВ «Альянс Фінанс») прийняло на себе право вимоги за низкою кредитних договорів, у тому числі і за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007 року, який є предметом розгляду у цій справі. Однак зміст вказаного договору не залишає сумніву в тому, що це не просто відступлення права вимоги, а саме договір факторингу, оскільки відповідно до цього договору банк відступив за плату своє право грошової вимоги до клієнтів Банку Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс Фінанс». Таким чином, Банк є клієнтом, а ТОВ «Альянс Фінанс» є фактором. Цей висновок підтверджується і договором відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 18 травня 2016 року, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий номер 644), відповідно до пункту 3.4. цього договору сторонам роз'яснено зміст статей 1077-1086 Цивільного кодексу України. Статті 1077-1086 складають главу 73 Цивільного кодексу України яка називається «Факторинг» та містять виключно норми, які регламентують правовідносини, пов'язані із договором факторингу. Відповідно до ч.3 ст. 1079 ЦК «фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції». Однак, суду не надано документів, які свідчать про наявність у ТОВ «Альянс Фінанс» права здійснювати факторингові операції. Таким чином, представник відповідача вважає, що наданий договір є нікчемним та цим договором не можуть обґрунтовуватись позовні вимоги та перехід права вимоги. Крім того, представник відповідача вказує на те, що укладений 19 травня 2016 року ТОВ «Альянс Фінанс» договір про відступлення права вимоги з фізичною особою [PERSON], відповідно до пункту 1.1 якого відступлено право вимоги по чотирьом кредитним договорам, які було укладено між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО» та клієнтами банку, у тому числі і по договору №2987/2-07 від 30.11.2007 року, який є предметом розгляду у цій справі, також фактично є договором факторингу, оскільки повністю відповідає ознакам договору факторингу, які зазначено в ст. 1077 ЦК України: ТОВ «Альянс Фінанс» відступило за плату своє право грошової вимоги до третіх осіб - клієнтів банку «ПОРТО-ФРАНКО» фізичній особі [PERSON] JI.C., що свідчить про нікчемність зазначеного договору та неможливість врахування цього договору в якості доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Договір про відступлення права вимоги, укладений 19 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], яким відступлено право вимоги по кредитному договору №2987/2-07 від 30.11.2007 року, який було укладено між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] та який є предметом розгляду у цій справі, на думку представника відповідача, також фактично є договором факторингу, оскільки повністю відповідає ознакам договору факторингу, які зазначено в ст. 1077 ЦК України, а відповідно до ч.3 ст. 1079 ЦК фізична особа взагалі не може бути фактором, тобто цей договір є нікчемним. Таким чином, представник відповідача вважає, що вимоги позивача [PERSON] ґрунтуються на договорах, які суперечать діючому Цивільному кодексу України, тому не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, а вона є неналежним позивачем по справі. З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідачка - [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, у судове засідання не з'явилась, про поважність причин відсутності не повідомила, заперечення на позовну заяву не надала. Представник третьої особи ТОВ "Фінансова компанія "Топ Фінанс" про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився, про поважність причин відсутності не повідомив, заперечення або письмові пояснення на позовну не надав. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та його представника, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 30.11.2007року між АКБ «Порто-Франко» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №2987/2-07, відповідно до умов якого, банк видає позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 47\~500, 00 євро з 30 листопада 2007року по 31 липня 2014року зі сплатою процентів 12,5% відсотків річних. П.п. 2-1.-2.5. кредитного договору №2987/2-07 від 30.11.2007року передбачено, що забезпеченням повернення всієї суми кредиту, сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, пені та штрафних санкції за кредитом є майнові права на нежитлове приміщення ПП «СІБАРІС», розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Івана Франка, буд. 42, загальною площею 256,00кв.м., згідно додаткової угоди №2 до договору застави майнових прав від 01.08.2007року №564/1-07-ИП та всіх додаткових угод до нього; житлова квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 30,8кв.м., згідно договору іпотеки від 30.11.2007року та всіх додаткових угод до нього; порука [PERSON] згідно договору поруки №30-11-2007/4 від 30.11.2007року та всіх додаткових угод до нього. При розрахунку плати за користування кредитними коштами приймається місяць та рік, рівні календарній кількості днів (метод факт/факт). Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється банком щомісячно в останній робочий день місяця, виходячи з фактичного залишку коштів на позичковому рахунку. Щомісячно починаючи з січня 2008року позичальник зобовязується щомісячно погашати заборгованість по кредиту не менш 900 євро з урахуванням сплати процентів. Повернути суму кредиту в строк до 31 липня 2014року. Позичальник зобовязується за користування кредитом сплачувати щомісячно з 01 по 10 число місяця наступного за звітнім та в кінці строку 31 липня 2014року проценти від фактичної заборгованості по кредиту у розмірі 12,5% річних на рахунок банку. Відповідно до п. 3.2.1. кредитного договору №2987/2-07 від 30.11.2007року позичальник зобовязаний використати кредит виключно на цілі, які не суперечать законодавству України та забезпечити своєчасне повернення банку всієї суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, пені та штрафних санкцій у розмірах, строки та на умовах, передбачених даним договором та додатковими угодами до нього. Відповідно до п.п. 4.1.3., 5.1. кредитного договору №2987/2-07 від 30.11.2007року банк має право у разі несвоєчасного повернення кредиту або несвоєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами здійснювати договірне списання заборгованості, в тому числі неустойки, штрафів, пені з поточного рахунку, відкритого банком позичальнику. За несвоєчасне повернення кредитних коштів (в повному обсязі або частково) та за несвоєчасну повну або часткову сплату процентів, позичальник сплачує штраф у розмірі 0,5% від простроченої суми за кожен день прострочки платежу. З метою забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, 30.11.2007року між АКБ «Порто-Франко» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №30-11-2007/4, згідно з яким, поручитель зобовязується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007року у розмірі 47\~500,00євро зі сплатою 12,5% річних. Відповідно до п. 2.1. договору поруки у разі невиконання позичальником зобовязань по кредитному договору позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. З метою надання відповідачам можливості та часу на погашення кредитної заборгованості перед позивачем, між ПАТ АБ «Порто-Франко» та відповідачами - [PERSON] та [PERSON] були укладені додаткові угоди до кредитного договору та додаткові угоди до договору поруки. Невиконання відповідачами своїх зобовязань по вищезазначеним договорам та додатковим угодам до них, зумовило звернення ПАТ АБ «Порто-Франко» до суду із відповідним позовом. З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2014року між ПАТ АБ «Порто Франко» та ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» було укладено договір факторингу №2, відповідно до умов якого, ПАТ АБ «Порто Франко» передав у власність ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс», а ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» прийняв право вимоги щодо погашення заборгованості, що вникла на підставі, зокрема кредитного договору №2987/2-07 від 30.11.2007року, та договорів, укладених з метою забезпечення виконання зобовязань боржника перед ПАТ АБ «Порто Франко». 22.08.2014року між ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та ПАТ АБ «Порто Франко» був підписаний акт приймання передачі прав вимоги. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2014року було визнано дійсним договір факторингу №2, укладений 22 серпня 2014року між ПАТ АБ «Порто Франко» та ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс». Однак, рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2015року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015року, було визнано недійсним договір факторингу №2 укладений 22.08.2014року між ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та ПАТ АБ «Порто Франко». Визнано недійсним договір відступлення права вимоги, речові права за яким зареєстровані у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за №1451, укладений 22 серпня 2014року між ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та ПАТ АБ «Порто Франко». Визнано недійсним договір відступлення права вимоги, обтяження за яким зареєстровані у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за номером 1520, укладений 22 серпня 2014року між ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та ПАТ АБ «Порто Франко» про відступлення права вимоги за договорами застави. Крім того, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.02.2016року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2014року про визнання дійсним договору факторингу скасовано, провадження у справі закрито, повідомлено позивачу, що розгляд даної справи віднесений до юрисдикції господарського суду. Таким чином, суд зазначає, що ПАТ АБ «Порто Франко» було повернуто право вимоги за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007року, та договорами, укладеними з метою забезпечення виконання зобовязань боржника перед ПАТ АБ «Порто Франко». 18 травня 2016року між ПАТ АБ «Порто Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги №17, відповідно до умов якого, первісний кредитор - ПАТ АБ «Порто Франко» передав, а новий кредитор - ТОВ «Альянс Фінанс» прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за наступними договорами, зокрема за кредитним договором №2987/2-07від 30.11.2007року, укладеним між ПАТ АБ «Порто Франко» та [PERSON], за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 22.03.2013року, за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 30.11.2007року, за договором поруки №30-11-2007/4 від 30.11.2007року. 19 травня 2016року між ТОВ «Альянс Фінанс» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, кредитор - ТОВ «Альянс Фінанс» передає у повному обсязі, а новий кредитор [PERSON] приймає на себе у повному обсязі право вимоги і становиться кредитором, що належить кредитору за кредитними договорами, наданими фізичним особам, зокрема за кредитним договором №2987/2-07від 30.11.2007року, укладеним між ПАТ АБ «Порто Франко» та [PERSON], за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 22.03.2013року, за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 30.11.2007року, за договором поруки №30-11-2007/4 від 30.11.2007року. 19.05.2016року між ТОВ «Альянс Фінанс» та [PERSON] був підписаний акт прийому передачі до договору про відступлення права вимоги від 19 травня 2016року. У подальшому, 19 травня 2016року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого, кредитор - [PERSON] передає у повному обсязі, а новий кредитор [PERSON] приймає на себе у повному обсязі право вимоги і становиться кредитором, що належить кредитору за кредитним договором, наданому фізичні особі - за кредитним договором №2987/2-07від 30.11.2007року, укладеним між ПАТ АБ «Порто Франко» та [PERSON], а саме: кредитор передає новому кредитору право вимоги виконання боржником боргових зобовязань за кредитним договором станом на 18.05.2016року в сумі 73\~953,23 євро, яка за курсом НБУ становить 2\~126\~667,49грн., за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 22.03.2013року, за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 30.11.2007року, за договором поруки №30-11-2007/4 від 30.11.2007року. За цим договором новий кредитор одержує право вимагати від боржника належного виконання всіх зобовязань за основаним договором, за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] 30.11.2007року, за договором поруки №30-11-2007/4 від 30.11.2007року. Право вимоги до боржника переходить від кредитора до нового кредитора з моменту підписання цього договору. 19.05.2016року між [PERSON] та [PERSON] був підписаний акт прийому передачі до договору про відступлення права вимоги від 19 травня 2016року. Таким чином, суд зазначає, що право вимоги за кредитним договором №2987/2-07від 30.11.2007року від 30.11.2007року, укладеним між ПАТ АБ «Порто Франко» та [PERSON], за договором поруки №30-11-2007/4 від 30.11.2007року, укладеним між ПАТ АБ «Порто Франко» та [PERSON], належить [PERSON]. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.09.2016року було замінено позивача з ПАТ АБ «Порто-Франко» на фізичну особу [PERSON]. Ч. 1 ст. 553, ч.1, 2 ст. 554 передбачають, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Зазначене кореспондується з п. 2.1. договору поруки №30-11-2007/4 від 30.11.2007року відповідно до якого, у разі невиконання позичальником зобовязань по кредитному договору позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Таким чином, суд зазначає, що позичальник - [PERSON] та поручитель [PERSON] є відповідальними перед новим кредитором - [PERSON] як солідарні боржники. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Як вбачається із наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 01.04.2016року, у відповідачки [PERSON] наявна заборгованість за кредитним договором №2987/2-07від 30.11.2007року, яка дорівнює 73\~287,05 євро, та складається з: 46\~387, 29 євро загальна заборгованість за кредитом, 26\~899,76 євро заборгованість за відсотками. Доказів сплати зазначеної суми відповідачами, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, суду не надано. Щодо посилань представника відповідача на те, що у позивача відсутній оригінал кредитного договору та оригінал договору поруки, що робить неможливим використання наданих позивачем копій цих документів у якості доказів, суд зазначає наступне. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2016року, за клопотання представника ПАТ АБ «Порто Франко», було витребувано у ТОВ "Фінансова компанія" "Топ Фінанс" для огляду у судовому засіданні оригінал кредитного договору №2987/2-07 від 30 листопада 2007року та оригінал договору поруки №30-11-2007/4 від 30 листопада 2007року. Однак, оригіналів вищезазначених договорів для огляду суду надано не було. Разом з тим, сам факт підписання договорів відповідач та його представник не заперечували. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням господарського суду Одеської області від 14 червня 2016року, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2987/2-07 укладеним 30.11.2007р. між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Порто-франко" та [PERSON] у розмірі 73287,05 євро, що за курсом НБУ, станом на 01.04.2016р., складає 2187577,18 грн., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, було встановлено факт укладення кредитного договору №2987/2-07 від 30 листопада 2007року та договору поруки №30-11-2007/4 від 30 листопада 2007року. Таким чином, суд вважає доведеним та таким, що не потребує доказуванню факт укладення вищезазначених договорів. Щодо посилань представника відповідача на виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007року, що підтверджується довідкою ТОВ «Фінансова компанія «ТОП ФІНАНС» №178 від 10.09.2015 року, суд зазначає наступне. Дійсно, у судовому засіданні 03.02.2016року представник відповідача надав суду довідку ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» від 10.09.2015року вих. №178, зі змісту якої вбачається, що обовязки [PERSON] за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007року вважаються виконаними у повному обсязі та належним чином кредит вважається погашеним повністю. Разом з тим, до вказаної довідки представником відповідача не було надано жодних бухгалтерських документів відносно погашення кредиту (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.). Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2015року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2015року, було визнано недійсним договір факторингу №2 укладений 22.08.2014року між ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та ПАТ АБ «Порто Франко», тобто до ПАТ АБ «Порто Франко» було повернуто право вимоги за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007року, та договорами, укладеними з метою забезпечення виконання зобовязань боржника перед ПАТ АБ «Порто Франко». З урахуванням викладеного, вказана довідка ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» від 10.09.2015року вих. №178, не приймається судом як доказ виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007року. Посилання представника відповідача на те, що договори про відступлення права вимоги, які були укладені 18 травня 2016року між ПАТ АБ «Порто Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс», 19 травня 2016року між ТОВ «Альянс Фінанс» та [PERSON], а у подальшому, 19 травня 2016року між [PERSON] та [PERSON], відносно кредитного договору №2987/2-07від 30.11.2007року від 30.11.2007року та договору поруки №30-11-2007/4 від 30.11.2007року, за своєю суттю є договорами факторингу, у звязку з чим вони є нікчемними договорами та ними не можуть обґрунтовуватись позовні вимоги та перехід права вимоги, також судом до уваги не приймаються. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.\~Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, представником відповідача не надано суду доказів звернення до суду з відповідним позовом про визнання договорів нікчемними, як і не надано суду відповідного рішення про визнання вищевказаних договорів нікчемними, а це лише є припущенням відповідача та його представника. Таким чином, посилання представника відповідача на нікчемність договорів про відступлення права вимоги, судом до уваги не приймаються, оскільки вони не підтверджені взагалі будь-якими доказами, а в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором №2987/2-07 від 30.11.2007 року у сумі 73 287,05 євро, що станом на день ухвалення рішення еквівалентно 2\~016 589, 62грн., заявлені на підставі розрахунку, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки, відповідно до п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», в редакції, яка діяла на момент звернення до суду з позовною заявою, позивач був звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 3 654, 00грн. підлягає стягненню в рівних частинах з відповідачів до державного бюджету України.

Outcome: approved