Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач 09.09.2014 року звернувся з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, та просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 9 134 086, 14 грн., з яких заборгованість за кредитним договором № 11241550000 відсотки - 99 561, 54 грн. та за додатковою угодою №11241550001: за кредитом - 4 386 034, 21 грн. та заборгованість за відсотками - 4 648 490, 38 грн., за договором про надання споживчого кредиту №11045657000 від 25.09.2006 року звернути стягнення заборгованості за договором іпотеки № б/н від 25.09.2006 року, шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем АТ «Дельта Банк» на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, стягнути судові витрати у сумі 3654 грн.. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно з Договором про надання споживчого кредиту № 11045657000 від 25.09.2006 року (надалі -Кредитний договір 1) та Додатковою угодою № 1 від 30.01.2009 року до Договору про надання споживчого кредиту № 11045657000 від 25.09.2006 року (надалі -Кредитний договір 2) АКІБ "УкрСиббанк" (надалі -Позивач) надав [PERSON] кредит (грошові кошти) в сумі 400 000,0 (чотириста тисяч доларів 00 центів США), строком з 25 вересня 2006 року до 25 вересня 2026 року. У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитними договорами 1 та 2 між банком та Відповідачем укладено Іпотечний договір від 25 вересня 2006 року, відповідно до якого Відповідач 1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS]. Проте, відповідачка належним чином свої кредитні зобов'язання не виконала та у останньої виникла заборгованість, яка станом на 05.08.2014 року склала суму 9 134 086, 14 грн., з яких заборгованість за кредитним договором № 11241550000 відсотки - 99 561, 54 грн. та за додатковою угодою №11241550001: за кредитом - 4 386 034, 21 грн. та заборгованість за відсотками - 4 648 490, 38 грн.. 08 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого ПАТ "Дельта Банк" замінив первісного кредитора у кредитних зобов'язаннях, що виникли внаслідок укладення зазначених кредитних договорів, у зв'язку із чим набув право звернення до суду із зазначеним позовом. У судове засідання представник позивача не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.96), та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. Від представника відповідача - [PERSON] (діючого на підставі довіреності від 22.05.2015 року) надійшла до суду заява від 25.08.2016 року, за якою просив справу розглядати за його відсутності, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності. Крім того він зазначив, що додаткова угода, на яку посилається позивач, взагалі не існує, про що також зазначив ПАТ «УкрСиббанк». Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком „УкрСиббанк" та [PERSON] 25 вересня 2006 року укладено договір про надання споживчого кредиту № 11045657000. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 11045657000 від 25 вересня 2006 року [PERSON] отримала від позивача кредит в іноземній валюті в сумі 400 000,0 доларів США. Згідно з п. 1.3.1 цього договору процентна ставка за користування кредитом склала 10,3% річних. Грошові кошти у кредит були надані відповідачці на строк з 25.09.2006 року по 25.09.2026 року (п.1.2.1 договору). У забезпечення виконання зобов'язань між Акціонерним комерційним інноваційним банком „УкрСиббанк" та [PERSON] укладено Іпотечний договір від 25 вересня 2006 року, відповідно до якого Відповідач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 321, 1 кв.м., житловою площею 104, 5 кв.м.. Договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Ситніковою Ю.Д. та зареєстровано у реєстрі за №3783. Згідно п.1.2. іпотечного договору, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 11045657000 від 25 вересня 2006 року та за договором про надання споживчого кредиту № 11045687000/2 від 25 вересня 2006 року. У позовній заяві Банк зазначає, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов'язань за кредитним договором, у неї утворилась прострочена заборгованість, яка станом на 05.08.2014 року склала суму 9 134 086, 14 грн., з яких заборгованість за кредитним договором № 11241550000 відсотки - 99 561, 54 грн. та за додатковою угодою №11241550001: за кредитом - 4 386 034, 21 грн. та заборгованість за відсотками - 4 648 490, 38 грн.. 08 грудня 2011 року між ПАТ "Укрсиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладений договір купівлі - продажу прав вимог за кредитами, в тому числі за зобов'язанням, яке виникло на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11045657000 від 25.09.2006 року, укладеного з [PERSON] (а.с.108-134). У зв'язку з чим ПАТ "Дельта Банк" є правонаступником ПАТ "Укрсиббанк". Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Зазначене узгоджується з положенням п.38 постанови №5 пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, згідно якого у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст.. 37 Закону України «Про іпотеку), він має право звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст.. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Розділом 4 вищевказаного Договору іпотеки врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог Іпотекодержателя. За пунктом 5.1 цього Договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється Іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.. 47 Закону України «Про іпотеку»; - право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.. 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно до п.5.2 іпотечного договору, у разі настання обставин, зазначених в п.4.1 договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі законодавчої можливості при застосуванні передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п.5.1 цього іпотечного договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством (п.5.4 договору). Згідно п.4.5 договору іпотеки звернення стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса здійснюється відповідно до Закону України "Про іпотеку". З матеріалів справи не вбачається, що позивачем направлялись відповідачу відповідні рекомендовані листи щодо застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі право власності банку на предмет іпотеки. Іпотекодавець [PERSON] не надала згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем. Доказів того, що діями або бездіяльністю відповідачка унеможливлює чи перешкоджає Банку реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку матеріали справи не містять і не встановлено таких судом. Навпаки представник відповідача при розгляді справи просив відмовити у позові, що свідчить про відсутність такої згоди. При цьому суд враховує, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок оплати заборгованості [PERSON] у розмірі 9 134 086, 14 грн., з яких заборгованість за кредитним договором № 11241550000 відсотки - 99 561, 54 грн. та за додатковою угодою №11241550001: за кредитом - 4 386 034, 21 грн. та заборгованість за відсотками - 4 648 490, 38 грн., за договором про надання споживчого кредиту №11045657000. Також, до матеріалів справи представником банку не надано додаткову угоду № 1 від 30.01.2009 року до Договору про надання споживчого кредиту № 11045657000 від 25.09.2006 року, та на виконання вимог суду за ухвалами про витребування доказів ні представником ПАТ «Дельта Банк», ні ПАТ «УкрСиббанк» не представлено доказів існування додаткової угоди до вказаного кредитного договору. З огляду на що суд позбавлений можливості встановити вірність та достовірність наданого банком розрахунку заборгованості відповідачки. При цьому суд враховує, що на виконанні відділу примусового виконання рішення управління ДВС ГУЮ в Одеській області знаходиться виконавче провадження ВП №42292085 з примусового виконання виконавчого листа №1522/18903/12, виданого 20.05.2013 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11045657000 від 25.09.2006 в сумі 4 519 289, 20 грн.; заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11182487000 від 12.07.2007 в сумі 481 229, 12 грн. Отже, оскільки сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності Іпотекодержателем, Законом не передбачено визнання за Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, суд, у даному випадку, не наділений повноваженнями вирішувати спір у названий позивачем спосіб, а тому з урахуванням висновків правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк». Крім того, спосіб захисту прав, заявлений позивачем, шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність, не відповідає способам захисту, передбаченими чинним законодавством. Також, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. З урахуванням вищевикладеного, а також, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості, суд не приймає до уваги заяву представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності як підставу для відмови у позові. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: dismissed