Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" звернулося до суду з позовом до Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського МУЮ, ВАТ "Київський маргариновий завод" , ТОВП "АВІС" , ТОВ "Вельд", третя особа по справі: [PERSON] про звільнення майна з-під арешту. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представники відповідачів Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського МУЮ, ВАТ "Київський маргариновий завод" в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість та просили відмовити в його задоволенні. Представники відповідачів ТОВП "АВІС" та ТОВ "Вельд" в судове засідання не з»явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи. Від представника ТОВП "АВІС" до суду надійшло заперечення в якому представник просив відмовити в задоволенні вказаного позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що у відділі ДВС на виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 39478685 з примусового виконання: 08.12.2009 виконавчого листа № 2-108/11, виданого 27.10.2011 р. Ленінським районним судом м. Полтави про стягнення з [PERSON] на користь TOB «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 622 716,07 грн.; 08.12.2010 наказу № 9/39, виданого 05.05.2010 р. господарським судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВП «АВІС» боргу в розмірі 101 659,34 грн.; 08.12.2011 наказу № 19/203, виданого 24.11.2009 р. господарським судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Київський маргариновий завод» боргу в розмірі 465 529,26 грн.; 08.12.2012 наказу № 20/124, виданого 03.08.2009 р. господарським судом Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь TOB «Вельд» боргу в розмірі 41 729,25 грн. У ході виконання зведеного виконавчого провадження, на підставі ст. 11, 57 Закону України «Про виконавче провадження» 14.06.2013 державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника та оголошено заборону його відчуження. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Згідно з ч.1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Прицьому частиною 3 цієї статті визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Враховуючи вищенаведену правову норми, задоволення вимог інших стягувачів, які не є заставодержателями, можлива з залишку коштів після задоволення вимог заставодержателя, що також свідчить про те, що Законом України "Про виконавче провадження" не забороняється здійснювати арешт всього майна боржника, у тому числі і заставленого. Отже, за загальним правилом звернення стягнення на заставлене майно, за виконавчими документами допускається для задоволення вимог стягувачів- заставодержателів. Виключенням з цього правила є, зокрема, умова, коли вартість предмета застави предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Отже, суттєве значення для вирішення спору у даній справі є встановлення дійсної вартості предмета застави на час розгляду даної справи та співвідношення такої вартості із сумою заборгованості боржника ФОП [PERSON] перед позивачем й іншими стягувачами. Проте, зазначена обставина є невстановленою так як на даний позивачем Звіт про оцінку нерухомого майна був складений 19 липня 2013 року, а в його підпункті 1.15.2 зазначається, що строк дії звіту та висновку про вартість майна складає 6 (шість) місяців від дати оцінки. Тобто строк дії Звіту закінчився 19 січня 2014 року. Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно- правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Датою оцінки є дата, за станом на яку здійснюються процедури оцінки майна та визначається вартість майна. Нормативно-правовими актами з оцінки майна можуть бути передбачені строки дії звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) від дати оцінки або дати її затвердження (погодження) замовником. Оскільки у звіті про оцінку майна встановлено строк його використання протягом шести місяців з часу складання, визначення вартості майна на підставі зазначеного звіту є порушенням прав як стягувачів, які не є застотаводержателями, так і третьої особи. Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За приписами статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевказане, позивач не підтвердив належними й допустимими доказами дійсної вартості предмета застави на час розгляду даної справи та співвідношення такої вартості із сумою заборгованості боржника [PERSON] перед позивачем й іншими стягувачами. Крім того, у відповідності до чинного законодавства та судової практики момент виникнення права застави (іпотеки) встановлюється з моменту виникнення такого права (його реєстрації). Позивач не надав жодного доказу щодо реєстрації права на обтяження до моменту виникнення прав стягувачів на стягнення майна боржника відповідно до рішення судів.

Outcome: dismissed