Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Тячівської районної ради Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку невиконанням рішення суду про поновлення на роботі. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 січня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Відділ управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів [PERSON] . Позовні вимоги позивач мотивував тим, що згідно наказу відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 51-к від 07 лютого 2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" з 14 лютого 2019 року його звільнено з 1,0 посади техніка - ортезиста (гіпсовиливальника) Комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка». Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/791/19, провадження № 2/307/896/19 від 16 квітня 2019 року даний наказ було визнано незаконним та скасовано та позивача поновлено з 14 лютого 2019 року на 1,0 посади техніка - ортезиста (гіпсовиливальника). Це рішення суду залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року. На виконання зазначеного рішення за заявою позивача 07 травня 2019 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59051281 на підставі виконавчого листа про негайне виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року про поновлення позивача на роботі. 14 травня 2019 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області при примусовому виконанні цього виконавчого листа про поновлення позивача на роботі було встановлено, що наказом № 55-о від 25 квітня 2019 року «Про виконання та рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 квітня 2019 року справа № 2/3707/896/19 копії Тячівського районного суду від 16 квітня 2019 року для відому», який був виданий виконуючим обов`язки начальника ВОЗ Є.М. Шелевер позивача було поновлено на робочому місці. Однак, у зв`язку з відмовою боржника пред`явити трудові книжки працівників з внесеними до них відповідними записами про поновлення на роботі відповідно до ч. 2 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було складено відповідний акт та на боржника було накладено постановою державного виконавця від 15 травня 2019 року за невиконання рішення суду штраф у розмірі 5 100,00 гривень. Також, 30 травня 2019 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області повторно було складено акт про відмову надання підтверджуючих документів про внесення запису до трудових книжок стягувачів та повторно було накладено штраф на боржника в розмірі 10 200, 00 гривень. Щодо неправомірних дій посадових осіб відділу охорони здоров`я Тячівського РДА Тячівським ВП ГУНП В Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019070160000537 від 07 червня 2019 року за ч. 2 ст. 382 КК України та в цьому кримінальному провадженні позивача визнано потерпілим на підставі постанови слідчого від 05 липня 2019 року. Вважає, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків та фактичне допущення до роботи такого працівника з можливістю виконання своїх обов`язків. Однак, незважаючи на вищезазначений наказ позивача не допущено до виконання своїх попередніх обов`язків, не внесено записи до його трудової книжки, а відтак, на його думку рішення суду не виконане, а тому на його користь необхідно стягнути середню заробітну за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі, включно до дня звернення з даним позовом до суду. Довідкою про заробітну плату № 07-04/131 від 17 лютого 2020 року, виданою архівним відділом Тячівської районної державної адміністрації стверджується, що за січень 2019 року його заробітна плата складала 4 173, 00 гривень, а за лютий 2019 року - 5 817, 33 гривень, і його середньоденна заробітна плата складає: 9 990, 33 гривні / 31 робочих дні = 322, 26 гривень (з 01 січня 2019 року по 31 січня 2019 року - 21 робочий день, а з 01 лютого 2019 року по 14 лютого2019 р. - 10 робочих днів). Кількість робочих днів вимушеного прогулу з 15 лютого 2019 року по 26 жовтня 2020 року складає 422 робочих днів, а отже заробіток за час вимушеного прогулу за зазначений період складає 135 993, 72 гривні (422 робочих дні х 322, 26 гривень). Як на підставу позовних вимог посилається на ч. 1 ст. 236 КЗпП України, п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року за № 100, та вважає, у зв`язку з ліквідацією КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» та відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області вищевказані суми необхідно стягувати з відповідача Тячівської районної ради Закарпатської області як засновника, оскільки, згідно п. 1.3. Статуту Комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», затвердженого рішенням Тячівської районної ради Закарпатської області № 348 від 20 листопада 2017 року, засновником Комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» є Тячівська районна рада Закарпатської області. Просить стягнути з відповідача Тячівської районної ради Закарпатської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі в сумі 135 993, 72 гривні. В подальшому, 20 листопада 2020 року позивач подав суду заяву про зміну підстав позову, в якій зазначив, що даний позов про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу пред`явлено до Тячівської районної ради Закарпатської області, яка несе субсидіарну відповідальності за невиконання створеним та в подальшому ліквідованим цим органом КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка». Такий обов`язок у органу місцевого самоврядування виникає через ліквідацію комунального підприємства з працюючими у ньому працівниками. Після ухвалення рішення суду та звернення його до негайного виконання, наказом виконуючого обов`язки начальника відділу охорони здоров`я Тячівської РДА Шелевер Є.М. за № 55-о від 25 квітня 2019 року позивача було поновлено на роботі. Однак, не дивлячись на факт його та ще 22 осіб поновлення на роботі, посадовою особою [PERSON] , однак вже в особі Голови ліквідаційної комісії в умовах конфлікту інтересів 01 липня 2019 року було подано заяву до державного реєстратора про ліквідацію комунального підприємства. Таку заяву було подано, як без належного вивільнення відповідно до норм працюючих на ньому працівників, так і взагалі без ліквідаційного балансу, що було зроблено умисно для уникнення матеріально - правової відповідальності в частині виплати заробітної плати та відшкодування завданих незаконним звільненням збитків. Розглядаючи цивільну справу № 307/791/19, суд апеляційної інстанції намагаючись встановити правонаступника, матеріально- відповідальну особу, за наслідками незаконного звільнення особи, постановив ухвали про витребування доказів від 02 вересня 2019 року та від 04 грудня 2019 року, якими витребував ліквідаційний баланс та інші необхідні документи, які складаються в обов`язковому порядку при ліквідації підприємства. З наданих відповідей на виконання цих ухвал вбачається, що відділ управління майном району Тячівської районної ради листом від 05 вересня 2019 року повідомив, що Тячівська районна рада Закарпатської області своїм рішенням від 21 лютого 2019 року за № 570 надала згоду відділу охорони здоров`я Тячівської РДА на передачу матеріальних цінностей (стоматологічні установки, медичні інструменти тощо), які використовувалися в роботі стоматологічних кабінетів, відповідним сільським, селищним радам та КЗ «Тячівська районна поліклініка», а відділ охорони здоров`я Тячівської РДА інформував суд, що все майно КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» знаходиться на балансі Тячівської міської ради, амбулаторії передані на баланс відповідних сільських, селищних рад, а відомості про перелік майна та його балансову вартість за наслідками ліквідації стоматологічної поліклініки передані на зберігання до Тячівського районного архіву РДА. У свою чергу архівний відділ Тячівської РДА листами від 02 грудня 2019 року та 03 грудня 2019 року повідомив суд, що надати документи щодо результату розподілу майна (розподільчий баланс, акт передачі майна тощо), яке залишилося після ліквідації КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» немає можливості, оскільки на зберігання до архіву були передані справи з кадрових питань за 2018-2019 роки, а інші документи, які б стосувалися діяльності стоматологічної поліклініки, на державне зберігання не передавалися, для їх отримання належить звертатися до ВОЗ Тячівської РДА. ГУ ДПС України у Закарпатській області листом від 19 грудня 2019 року за № 5356/10/07-16 повідомило апеляційному суду, що ліквідаційний баланс юридичної особи КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» до Тячівського управління не подавався, дані про передачу майна правонаступникам після ліквідації юридичної особи відсутні. Заперечуючи субсидіарність своєї відповідальності, за наслідками грубого порушення порядку вивільнення працівників та ліквідації підприємства, відповідач - засновник Тячівська районна рада Закарпатської області вказує на відсутність в її розпорядженні майна, а відтак і неможливість за рахунок такого майна виконання зобов`язань щодо виплати заробітної плати. Однак, це не відповідає дійсності, що підтверджується проведеною на підприємстві станом на 01 листопада 2018 року інвентаризацією та описом товарно - матеріальних цінностей основних засобів, малоцінного та м`якого інвентаря, який складався станом на 01 листопада 2018 року. Окрім цього, підставами виникнення субсидіарної відповідальність Тячівської районної ради Закарпатської області щодо виплати заробітної плати є те, що цей обов`язок виник іще до державної реєстрації КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», оскільки у відповідності до ч. 4 ст. 96 ЦК України особи, які створюють юридичну особу, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли до її державної реєстрації. Вважає, що Тячівська районна рада Закарпатської області, затверджуючи Статут КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» взяла на себе та на новостворений за її рішенням комунальний заклад, обов`язки по працевлаштуванню та виплаті заробітної плати позивачу, оскільки 02 січня 2018 року його було прийнято на роботу в порядку переведення з КЗ «Тячівська районна поліклініка» в новоутворений КЗ « Тячівська районна стоматологічна поліклініка», що стверджується записами в його трудовій книжці. На думку позивача Тячівська районна рада Закарпатської області як засновник КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» має відповідати за зобов`язаннями створеної нею юридичної особи з приводу його працевлаштуванню та виплаті йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі, оскільки ці відносини виникли до державної реєстрації юридичної особи КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка». Таким чином, у зв`язку з ліквідацією КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», так само як і ліквідації відділу охорони здоров`я Тячівської РДА, саме Тячівська районна рада Закарпатської області як засновник має нести відповідальність за зобов`язання створеної нею юридичної особи. Як на підставу заяви про зміну підстав позову посилається на п. 1 абзацу а) ч. 1 ст. 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої, управління закладами охорони здоров`я, які належать територіальним громадам або передані їм, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення знаходиться у віданні виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, також на п. 5.1.2 Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», затвердженого рішенням Тячівської районної ради № 348 від 20 листопада 2017 року, відповідно до якого відділ охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області є уповноваженим органом управління КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», також на п. 5.1.1. Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», відповідно до якого засновником КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» є Тячівська районна рада Закарпатської області. Як убачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань 01 липня 2019 року до реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» на підставі рішення Тячівської районної ради Закарпатської області «Про державну реєстрацію припинення комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації № 511 від 29 листопада 2018 року, а також з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 03 лютого 2020 року було внесено до реєстру запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, також на п.1.1 та 1.7 Розділу 1 Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», відповідно до яких цей заклад комунальної форми власності, покликаний безпосередньо реалізувати конституційне право населення району на одержання кваліфікованої медичної стоматологічної допомоги і є неприбутковою організацією, а п. 6.2. Розділу 6 Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», відповідно до якого майно закладу є комунальною власністю територіальних громад району і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Заклад користується та розпоряджається майном відповідно до законодавства. Вважає, що право оперативного управління є найбільш обмеженим правовим титулом, похідним від права власності, який обмежується не тільки законом та статутом, але й власником майна. Як на підставу позовних вимог посилається також на ст.ст. 76, 77, 78 Господарського кодексу України, та зазначає, що умовою покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевої самоврядування за змістом частини сьомої статті 77 Господарського кодексу України та частини десятої статті 78 цього Кодексу є недостатність коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства. Та обставина, що КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» не мала достатніх коштів на момент припинення її діяльності стверджується Рішенням Тячівської районної ради Закарпатської області «Про державну реєстрацію припинення комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації № 511 від 29 листопада 2018 року, де вказується на те, що необхідність ліквідації зумовлена тим, що заклад не здійснює фінансово-господарську діяльність, що свідчить про відсутність коштів та те, що КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» на момент ліквідації не могла виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносин у процедурі виконання судових рішень, зокрема, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року. У низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». На думку позивача, з огляду на наведені вище висновки ЄСПЛ, а також те, що нормами Господарського кодексу України визначено регулювання діяльності комунальних некомерційних підприємств аналогічно до діяльності державних казенних підприємств, без наділення вказаних суб`єктів повною самостійною відповідальністю у відносинах з третіми особами, вважає за необхідне врахувати зазначені висновки при вирішенні спору в цій справі. Також зазначає, що Європейський суд з прав людини також висловив позицію і щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» Європейський суд з прав людини зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства. Також вважає, що ліквідація вищевказаної юридичної особи була проведена з порушенням Статуту та чинного законодавства України на момент прийняття рішення про ліквідацію, без затвердження ліквідаційного балансу та наступного його подання ДПС за основним місцем обліку, а також, незважаючи на те, що рішенням суду його та ще 22 працівників було поновлено на роботі, в зв`язку з чим вважає, що єдиним належним та реальним способом захисту його порушених прав є ухвалення рішення суду про стягнення з відповідача Тячівської районної ради Закарпатської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі, відповідач Тячівська районна рада Закарпатської області як засновник юридичної особи КЗ « Тячівська районна стоматологічна поліклініка» повинна нести повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, якої вона є засновником, в тому числі обов`язки, які виникають з трудових відносин щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення роботі. В подальшому, 01 лютого 2021 року позивач подав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що в зв`язку з тим, що 09 грудня 2020 року ним було подано суду клопотання про залучення в якості співвідповідача по справі Відділ управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області та ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 січня 2021 року таке клопотання було задоволено, просить стягнути з Тячівської районної ради Закарпатської області та Відділу управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 15 лютого 2019 року по 26 жовтня 2020 року в сумі 135 993, 72 гривні. Представник відповідача Тячівської районної ради Закарпатської області - адвокат Кохман М.В. подала відзив на позовну заяву, в якому вимоги позову не визнала та зазначила, що Тячівська районна рада Закарпатської області в даній цивільній справі являється неналежним відповідачем. Посилається на ст. 96 ЦК України, яка визначає відповідальність юридичних осіб, та відповідно до якої юридична особа самостійно відповідає за своїм зобов`язанням усім належним їй майном, а згідно ч. 3 цієї статті учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за забов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами за законом. Статут КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», який розроблений та затверджений у 2017 році теж не передбачає, що засновник Тячівська районна рада Закарпатської області відповідає за зобов`язаннями КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка». Окрім того, є практика Верховного Суду, викладена ним в постанові від 16 листопада 2019 року за №607\\3095\\16-ц, де чітко вказано, що засновник не відповідає за зобов`язаннями приватного підприємства її учасника (засновника). Відповідно до п. 1.1 та п.1.7 Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» - це заклад комунальної форми власності, покликаний безпосередньо реалізувати конституційне право населення району на одержання кваліфікованої медичної стоматологічної допомоги і є неприбутковою організацією з правом створення відокремлених госпрозрахункових підрозділів. Згідно з п. 5.2. цього Статуту Тячівська районна рада Закарпатської області як засновник в порядку та в межах визначених чинним законодавством та цим Статутом приймає рішення про створення припинення діяльності закладу та створення ліквідаційної комісії. 29 листопада 2018 року Тячівська районна рада Закарпатської області прийняла рішення № 511 «Про державну реєстрацію припинення Комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації». Відповідно до цього рішення рада вирішила припинити державну реєстрацію КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації, а відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області було доручено попередити працівників вказаного закладу про майбутнє вивільнення. Було доручено Відділу управління майном районної ради створити ліквідаційну комісію для проведення ліквідаційної процедури. 01 липня 2019 року згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб юридична особа КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» припинила своє існування шляхом зняття її з реєстрації. Відповідно до КЗпП України стороною у трудовому договорі є роботодавець, власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, незалежно від форм власності та господарювання, фізична особа, яка використовує найману працю, яка найняла працівника за трудовим договором, (контрактом). Згідно п.5.3.5 Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» затверджує штатний розпис Закладу, кошторис, тарифікаційні списки та тарифи на платні послуги, а згідно п.5.4.6 Статуту укладає договори, в тому числі колективний договір, видає доручення, закриває рахунки закладу у банківських установах, у відділеннях Державного казначейства. Позивач [PERSON] зазначає у позовній заяві, що він був прийнятий на роботу та звільнений із роботи згідно наказу № 51 -к від 07 лютого 2019 року відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області у зв`язку із ліквідацією КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка». Із вищезгаданого наказу вбачається, що роботодавцем для позивача є КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації, яка повністю ліквідована та знята з реєстрації 01 липня 2019 року. Юридична особа припиняє свою діяльність внаслідок повної ліквідації. Ліквідація - одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація здійснюється без переходу прав і обов`язків установи, тобто без правонаступника. При ліквідації установи її права та обов`язки припиняються. Така ліквідація дає право власникові на звільнення працівника. Для розірвання трудового договору за згаданою підставою має значення сам факт ліквідації установи. Ліквідація «Тячівської районної стоматологічної поліклініки» є свідченням того, що Тячівська районна рада Закарпатської області не являється відповідачем по справі. Також 08 грудня 2020 року представник відповідача Тячівської районної ради Закарпатської області - адвокат Кохман М.В. подала відзив на заяву про зміну підстав позову, в якому зазначила, що вимоги позивача у цій заяві обґрунтовані тим, що на його думку Тячівська районна рада Закарпатської області несе субсидіарну відповідальність за невиконання зобов`язань створеної КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», яка не забезпечує його доступ до роботи є надуманими та не відповідають ЦК України, КЗпП України, Господарському кодексу України, Закону України «Про господарські товариства» та Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка». КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» була створена та затверджена рішенням сесії Тячівської районної ради Закарпатської області від 10 листопада 2017року за № 348. Відповідно до п.1.1 та .1.7 Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» - це заклад комунальної форми власності, покликаний безпосередньо реалізувати конституційне право населення району на одержання кваліфікованої медичної стоматологічної допомоги і є неприбутковою організацією з правом створення відокремлених госпрозрахункових підрозділів. 29 листопада 2018 року Тячівська районна рада Закарпатської області прийняла рішення № 511 «Про державну реєстрацію припинення Комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації». Відповідно до цього рішення рада вирішила припинити державну реєстрацію КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації. 01 липня 2019 року КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» припинила своє існування та знята з реєстрації. Відділу охорони здоров`я Тячівської РДА доручено було створити ліквідаційну комісію для проведення ліквідаційної процедури, оскільки відповідно до п.1.10 Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» передана в оперативне управління відділу охорони здоров`я Тячівської РДА. Згідно ст. 1.4 Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» з моменту реєстрації даного Статуту заклад є юридична особа, яка має самостійний баланс, відокремлене майно, рахунки, печатку, штамп із своїм найменуванням, бланки, тощо. Відповідно до п.1.5 Статуту заклад самостійно приймає рішення і здійснює свою діяльність у межах компетенції, передбаченої чинним Законодавством України та даним Статутом. З моменту реєстрації Статуту КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» являється юридичною особою і відповідно до ст. 96 ЦК України самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями її учасника(засновника), крім випадків, встановлених установчими документами. У Статуті КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» теж ніде не зазначено, що за зобов`язання КЗ відповідає учасник (засновник), в даному випадку Тячівська районна рада Закарпатської області і таким чином юридична особа КЗ «Тячівська стоматологічна поліклініка» самостійно відповідає за свої зобов`язання. Тому рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року, позивача, звільненого з посади техніка-ортезиста КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», поновлено на роботі саме в тому комунальному закладі, з якого його було звільнено. У березні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом та просив визнати незаконним та скасувати наказ відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації «Про звільнення у зв`язку з ліквідацією комунального закладу КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» та поновити його на роботі. 16 квітня 2019 року суд скасував наказ відділу охорони здоров`я Тячівської РДА про звільнення його у зв`язку з ліквідацією КЗ та поновив позивача на роботі. Вважає, що дане рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року в частині поновлення позивача на роботі в КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» є незаконними. Для розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України при ліквідації підприємства має значення сам факт ліквідації організації. Ліквідація організації -це самостійна підстава розірвання трудового договору із працівником, не дивлячись на те, що на час постановлення рішення КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка ще не була знята із реєстрації, але вона була в процесі повної ліквідації. Пред`являти позов про поновлення на роботі під час ліквідації підприємства не можна, суд повинен був відмовити у відкритті провадження в частині поновлення на роботі за ст. 186 п. 6 ЦПК України у зв`язку з тим, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Станом на теперішній час позивач не може поновитися на роботі в КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», тому що такої юридичної особи не існує, але згідно вищевказаних рішень суду позивача поновлено саме в КЗ «Тячівську районну стоматологічну поліклініку», яка згідно виконавчого провадження має бути боржником. Відповідно ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження, у виконавчому провадженні є стягувач та боржник. Боржник є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, або держава, на яку покладається обов`язок виконання рішення. Оскільки КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» 01 липня 2019 року знята із реєстрації та ліквідована як юридична особа, то не може являтися боржником, а тому позивач на власний розсуд визнав боржником Тячівську районну раду Закарпатської області. В обгрунтування своєї позиції у відзиві посилається на п.1 ст. 219 ГК України, яким передбачено, що за невиконання, неналежне виконання господарських зобов`язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності, правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено кодексом. Засновники суб`єкта господарювання не відповідають за зобов`язання цього суб`єкта, крім випадків, передбачених установчими документами. Таким чином, у зв`язку з ліквідацією КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» Тячівська районна рада Закарпатської області не несе відповідальності за зобов`язання створені даною юридичною особою, а юридична особа самостійно відповідає за свої зобов`язання усім майном, що їй належить. Отже, засновники господарського товариства не відповідають за борги товариства за винятком, якщо така відповідальність передбачена спеціальним законом або засновники затвердять статут, в якому буде прописано умова про відповідальність засновника. Що стосується субсидіарної відповідальності, то така відповідальність передбачена ст. 619 ЦК України і це є додаткова відповідальність осіб, які разом із боржником відповідають у випадках, передбачених законом або договором. У даному конкретному випадку Тячівська районна рада Закарпатської області не підпадає під норму ст. 619 ЦК України, оскільки законодавчими актами та Статутом закріплено, що юридична особа КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» самостійно відповідає за свої борги. Просить у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Куцина Ю.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про зміну підстав позову, просять позов задовольнити. Представник відповідача Тячівської районної ради Закарпатської області - адвокат Кохман М.В. в судовому засіданні вимоги позову не визнала з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву та заяву про зміну підстав позову, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача Відділу управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів [PERSON] в судове засідання не з`явилися повторно з невідомої суду причини, хоч належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у їх відсутності на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши думку учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що на підставі наказу відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 51-к від 07 лютого 2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка", у зв`язку з ліквідацією КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», рішенням ліквідаційної комісії позивача [PERSON] з 14 лютого 2019 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України звільнено з 1,0 посади техніка - ортезиста (гіпсовиливальника) КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка». Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/791/19, провадження № 2/307/896/19 від 16 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року, визнано незаконним та скасовано наказ відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 51-к від 07 лютого 2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" в частині звільнення позивача [PERSON] з КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» та поновлено позивача [PERSON] з 14 лютого 2019 року на 1,0 посади техніка - ортезиста (гіпсовиливальника) Тячівського відділення КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» та рішення суду в частині поновлення його на роботі допущено до негайного виконання. На виконання зазначеного рішення позивач [PERSON] звернувся до виконавчої служби із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, виданого Тячівським районним судом Закарпатської області 16 квітня 2019 року на негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. 07 травня 2019 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59051281 на виконання виконавчого листа про негайне виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року про поновлення позивача [PERSON] на роботі, в якій боржником зазначено КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», а стягувачем є [PERSON] . В ході проведення виконавчих дій старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області в даному виконавчому провадженні встановлено, що наказом № 55-о від 25 квітня 2019 року «Про виконання та рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 квітня 2019 року справа № 2/3707/896/19 копії Тячівського районного суду від 16 квітня 2019 року для відому», який був виданий виконуючим обов`язки начальника ВОЗ Є.М. Шелевером визнано незаконним наказ відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 51-К від 07 лютого 2019 року та позивача [PERSON] було поновлено на робочому місці за ухвалою суду. У зв`язку з невнесенням боржником запису про поновлення на роботі до трудової книжки стягувача відповідно до вимог ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 14 травня по даному факту було складено акт державного виконавця та постановою про накладення штрафу від 15 травня 2019 року, старшим державним виконавцем за невиконання рішення суду на боржника КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» накладено штраф у розмірі 5 100,00 гривень та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 3 робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду. 30 травня 2019 року старшим державним виконавцем Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області повторно у зв`язку з невнесенням боржником запису про поновлення на роботі до трудової книжки стягувача відповідно до вимог ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» було складено акт державного виконавця та постановою про накладення штрафу від 31 травня 2019 року старшим державним виконавцем за невиконання рішення суду на боржника КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» накладено штраф у розмірі 10 200,00 гривень та надіслано до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. В судовому засіданні також встановлено, що постановою державного виконавця Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Іванчо Ю.Ю. від 31 травня 2019 року про закінчення виконавчого провадження було встановлено, що при повторній перевірці виконання боржником рішення суду, державному виконавцю не надано підтверджуючих документів про внесення запису до трудової книжки стягувача про поновлення його на роботу, як це передбачено Законом України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 307/791/19, виданого 16 квітня 2019 року Тячівським районним судом Закарпатської області про поновлення позивача [PERSON] з 14 лютого 2019 року на 1,0 посади техніка - ортезиста (гіпсовиливальника) Тячівського відділення КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» закінчено. Копію вказаної постанови про закінчення виконавчого провадження надано представником позивача для огляду та судом оглянуто таку в судовому засіданні. Судом в судовому засіданні також встановлено, що позивачем постанову державного виконавця Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Іванчо Ю.Ю. від 31 травня 2019 року про закінчення виконавчого провадження не оскаржено і така постанова набрала законної сили. Також в судовому засіданні встановлено та підтверджено витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019070160000537 від 07 червня 2019 року за ч. 2 ст. 382 КК України за фактом невиконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року про поновлення позивача на роботі в КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» та постановою слідчої СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області Драгун В.С. від 05 липня 2019 року позивача визнано потерпілим у цьому кримінальному провадженні. З копії трудової книжки позивача [PERSON] встановлено, що у ній відсутній запису про поновлення позивача [PERSON] з 14 лютого 2019 року на 1,0 посади техніка - ортезиста (гіпсовиливальника), а на 9 сторінці міститься запис відділу кадрів відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області про звільнення позивача з 14 лютого 2019 року у зв`язку з ліквідацією закладу за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 51-К від 07 лютого 2019 року, та наступний запис у трудовій книжці позивача вчинено Тячівським районним центром зайнятості 13 червня 2020 року, відповідно до якого припинено виплату допомоги по безробіттю. Також в судовому засіданні встановлено та підтверджено постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року, якою рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/791/19, провадження № 2/307/896/19 від 16 квітня 2019 року, залишено без змін, що зверненням від 28.11.2018 за вих. № 03-28/418 голова Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області В. Дем`янчук ініціював перед Тячівською районною радою Закарпатської області розгляд питання про ліквідацію Комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» через відсутність у районному бюджеті коштів на його утримання та Тячівська районна рада Закарпатської області на 15-й сесії 7-го скликання, що відбулася 29 листопада 2018 року за цією пропозицією Тячівської райдержадміністрації прийняла рішення № 511 «Про державну реєстрацію припинення КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», яким вирішила припинити державну реєстрацію КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» (код ЄДРПОУ 41768267) . 03 грудня 2018 року в.о. начальника відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області Шелевер Є.М. на підставі рішення Тячівської районної ради Закарпатської області від 29 листопада 2018 року за № 511 видав наказ № 153-О «Про державну реєстрацію припинення комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації». На час вирішення спору судом першої інстанції КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» перебував у стані припинення з 14 грудня 2018 року, а державна реєстрація припинення юридичної особи КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» була проведена через два з половиною місяці після ухвалення судом рішення, а саме 01 липня 2019 року. Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 81 ЦПК України «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи». Спірні правовідносини регулюються нормами КЗпП України. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частини 2,3 статті 235 КЗпП України визначають, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Частина 1 статті 236 КЗпП України встановлює гарантії для незаконно звільнених працівників та визначає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома стаття 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України, які кореспондуються з положеннями статей 14, 367 ЦПК України (в редакції на момент ухвалення рішення про поновлення на роботі) судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Виконання рішення про поновлення працівника на роботі відбувається в порядку, передбаченому Законом від 02.06.16 р. № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404). Виконавчий документ про поновлення незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника підлягає негайному виконанню (ч. 4 п. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу). Тому рішення вважається виконаним роботодавцем із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі та внесення відповідного запису до його трудової книжки. Після здійснення цих процедур виконавець має підставу для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Якщо роботодавцем без поважних причин рішення не виконано, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу. Відповідно до ст. 75 Закону № 1404 штраф за невиконання рішення про поновлення на роботі для посадових осіб становить 200 НМДГ, для юридичних осіб - 300 НМДГ. До того ж, виконавець установлює новий строк виконання рішення (за рішенням, що підлягає негайному виконанню - протягом трьох робочих днів) та попереджає роботодавця про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання роботодавцем рішення без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі, звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених Законом № 1404. У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що відповідно правил ст. 24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. У випадках ліквідації підприємства, установи, організації на час виконання рішення про поновлення на роботі суд, який постановив рішення, за поданням судового виконавця або заявою позивача в порядку заміни способу виконання рішення відповідно до ст. 366 ЦПК може визнати працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації і своєю ухвалою стягнути з власника ліквідованого підприємства, установи, організації (органу, уповноваженого управляти їх майном, а у відповідних випадках - з правонаступника) суми заробітної плати за вимушений прогул. В судовому засіданні судом встановлено, що рішення Тячівського районного суду Закарпатської області у справі № 307/791/19, провадження № 2/307/896/19 від 16 квітня 2019 року, залишене без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2020 року, яким визнано незаконним та скасовано наказ відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 51-к від 07 лютого 2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Комунального закладу "Тячівська районна стоматологічна поліклініка" в частині звільнення позивача [PERSON] з КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» та поновлено позивача [PERSON] з 14 лютого 2019 року на 1,0 посади техніка - ортезиста (гіпсовиливальника) Тячівського відділення КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка», на даний час не виконано, що також підтверджено постановою державного виконавця Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Іванчо Ю.Ю. від 31 травня 2019 року про закінчення виконавчого провадження, фактом проведення СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019070160000537 від 07 червня 2019 року за ч. 2 ст. 382 КК України за фактом невиконання даного рішення суду, та вказані обставини також підтвердили в судовому засіданні сторони. Також в судовому засіданні встановлено, що сторона виконавчого провадження - боржник КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» 01 липня 2019 року ліквідована, про що свідчать дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань про внесення до реєстру запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» на підставі рішення Тячівської районної ради Закарпатської області «Про державну реєстрацію припинення комунального закладу «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації» № 511 від 29 листопада 2018 року і така ліквідації рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду визнана законною, а також 03 лютого 2019 року було внесено до реєстру запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи відділу охорони здоров`я Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, та в суду відсутні дані про те, що боржника в цьому виконавчому провадженні замінено на власника ліквідованого підприємства чи його правонаступника, а тому вважати Тячівську районну раду Закарпатської області та Відділ управління майном району Тячівської районної ради Закарпатської області належними відповідачами, з яких слід стягувати на користь позивача заявлені в позові кошти, в суду немає підстав, а тому доводи позивача про задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідачів середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку невиконанням рішення суду про поновлення на роботі є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають до задоволення з підстав, зазначених позивачем у заяві про зміну підстав позову. Суд констатує, що з метою непорушення прав позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права, вимоги позивача повинні бути задоволені у спосіб, встановлений цивільно-процесуальним кодексом в порядку виконання судових рішень. Зокрема, державний виконавець повинен вжити заходів примусового виконання рішення, передбачених у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та у зв`язку з ліквідацією КЗ «Тячівська районна стоматологічна поліклініка» на час виконання рішення про поновлення на роботі, державний виконавець в порядку ст. 435 ЦПК України зобов`язаний звернутися до суду, який постановив рішення, з поданням про заміну способу виконання рішення в спосіб визнання позивача звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, боржника у виконавчому провадженні, та стягнення із власника чи правонаступника ліквідованого підприємства, де працював позивач, суми заробітної плати за вимушений прогул. Право на таке звернення також надано і позивачу як стягувачу у виконавчому провадженні. Також суд констатує, що постанова державного виконавця Тячівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Іванчо Ю.Ю. від 31 травня 2019 року про закінчення виконавчого провадження, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки після повторного невиконання роботодавцем рішення без поважних причин, виконавець повинен був накласти на нього штраф у подвійному розмірі, звернутися до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та продовжувати вживати заходів примусового виконання рішення, передбачених Законом № 1404, і не вправі був безпідставно закінчувати виконавче провадження. Що стосується розподілу судових витрат, то суд прийшов до такого висновку. У постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16 зроблено висновок, що починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі. Велика Палата Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301 гс 18) зробила правовий висновок, в якому зазначила, що пільга щодо сплати судового збору не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку невиконанням рішення суду про поновлення на роботі в сумі 135 993, 72 гривні не є вимогами, які стосуються виплати позивачу заробітної плати та поновлення останнього на роботі, а тому позивач не звільняється від сплати судового збору в порядку ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з огляду на те, що позивач не сплачував судовий збір при поданні позову, а тому з позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 % відсотка від ціни позову, що становить 1 359, 94 гривні. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved