Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

У липні 2018 року АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], мотивуючи його тим, що згідно договору б/н від 30.10.2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, згідно яких відповідач дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правил користування платіжною карткою" та «Тарифами Банку" складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис [PERSON] у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ "ПриватБанк", які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. АТ КБ "ПриватБанк" свої зобов"язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 26.06.2018 року має заборгованість у сумі 11688,12 грн., з них: 3857,51 грн. - заборгованість за кредитом, 6397,84 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 400,0 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 532,77 грн. штрафу (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов"язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, тому останній просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 11688,12 грн. за кредитним договором б/н від 30.10.2013 року та судові витрати у розмірі 1762,00 грн. В судове засідання представник позивача не з"явився, надіслав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач у судові засідання, призначені на 12.09.2018 року та 10.10.2018 року не з»явився, до суду повернулися судові повістки з відміткою про їх невручення. Згідно відповіді на запит суду з ВОМІРМП в Житомирській області від 24.07.2018 року [PERSON] з 01.10.1997 року зареєстрований на адресою: с.Курне Червоноармійського району Житомирської області. За інформацією Курненської сільської ради Пулинського району Житомирської області №856 від 19.10.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але за даною адресою тривалий час не проживає, тому судову повістку не вручено. В судове засідання, призначене на 23.10.2018 року, відповідач не з"явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті Червоноармійського районного суду Житомирської області. З викладених обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення на підставі ст.280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв»язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, що були подані до суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.10.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідач [PERSON], підписуючи анкету-заяву фактично погодився на те, що підписана заява разом із запропонованими «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.7). Згідно вищевказаного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов»язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач зобов»язання своєчасно не виконав та не повернув банку грошові кошти для погашення існуючої заборгованості, останній платіж ним здійснено 10.07.2017 року, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором (а.с.5-6). Відповідно до п.п.2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Згідно з п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов"язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, на перевитрату платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У разі невиконання зобов"язань за Договором на вимогу банку виконати зобов"язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту і овердрафту), оплату винагороди банку. Відповідно до змісту п.п.2.1.1.12.11 Умов та правил надання банківських послуг банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов"язань в цілому або у визначеній банком частці в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов"язків за цим договором. Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами було розірвано договір у порядку, визначеному цим пунктом. Отже, між сторонами в справі виникли та існують правовідносини щодо виконання цивільно-правових угод, а саме кредитного договору. Так, згідно зі ст.526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто належним виконанням зобов"язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначені кредитним договором. Судом встановлено, що відповідачем було порушено умови, за яких ним було взято кредит, а тому вимога банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 3857,51 грн. підлягає повному задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках, суд дійшов висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до наданого банком розрахунку, 01.09.2014 року банком збільшено процентну ставку з 27.60 % до 32.40 %, а 01.04.2015 року до 42.00 %. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №489/9289/14-ц, в разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такий висновок наведений також у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. Проте матеріали справи не містять жодних доказів направлення та отримання відповідачем повідомлень про зміну відсоткової ставки. Відповідач же згоди на підвищення відсоткової ставки з 27.60 % до 42.00 % річних не надавав. Банком при нарахуванні процентів застосовувались ставки, непередбачені умовами кредитного договору від 30.10.2013 року, а належних доказів повідомлення відповідача про їх зміну матеріали справи не містять. Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредит брався під 27.60 % річних, але банк в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку до 42.00 % річних. Суду не надано доказів того, що між позивачем і відповідачем існувало якесь листування, узгодження зміни процентної ставки чи будь-який інший двохсторонній обмін інформацією. А враховуючи, що згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які посилається, суд вважає недоведеним факт узгодження між сторонами підняття процентної ставки. Тому суд бере до уваги наданий розрахунок заборгованості за кредитом лише в частині, яка визначає відсоткову ставку розміром 27,60 % на рік. Розраховано заборгованість за процентами за наступною формулою: (А1*27,60%*А2)/360 днів=Х, де А1-це тіло кредиту, А2 - кількість днів прострочення. Згідно наданого банком розрахунку наявні 1693 дні прострочення. Отже, (3857,51 грн.*27,60%*1693 дні)/360днів=5006,92 грн. Враховуючи вищевикладене, стягненню з відповідача підлягають проценти у розмірі 5006,92 грн. Щодо стягнення неустойки суд дійшов висновку про їх часткове задоволення. Суд зазначає, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов»язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов»язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов»язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов»язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст.549 ЦК України). Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 ст.92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Згідно з положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, з викладеного вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто в даній справі порушення строків виконання грошових зобов»язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача лише заборгованість за комісією у розмірі 400,00 грн. та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по штрафам в сумі 1032,77 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості, яку суд стягує з відповідача на користь позивача, становить 9264,43 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 3857,51 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 5006,92 грн., заборгованості за комісією в сумі 400,00 грн. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі (9264,43/11688,12) * 1762 = 1396,62 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved