Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Заявленими та не змінюваними в ході розгляду справи вимогами позивач ставить на вирішення суду питання про скасування наказу держземагенства, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування рішень про державну реєстрацію таких прав. Вимоги обґрунтовано тим, що прийнятими рішеннями відповідачів обмежуються права позивача щодо належного майна. Розгляд справи вирішено спочатку проводити за правилами спрощеного позовного провадження, однак за клопотанням учасників здійснено перехід до загального позовного провадження. В судовому засіданні представники позивача вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. В обґрунтування заявленого суду повідомили наступне. Позивач є власником об`єкту нерухомості гноєсховища. Відповідач фізична особа зайняла частину такого об`єкту нерухомості шляхом наповнення його ґрунтом та встановила паркан, загородивши 38% площі гноєсховища. В подальшому, видача наказу про затвердження проекту землеустрою та укладення договору оренду "узаконили" захват частини майна позивача, що й досі позбавляє останню можливості користуватись належною власністю. Представник відповідача [PERSON] вимог не визнав та просив їх відхилити. В обґрунтування власної позиції зазначив, що не заперечує факт зайняття частини об`єкту нерухомості позивача довірителем, однак вважає заявлені вимоги такими, які не підлягають задоволенню, оскільки право власності позивача зареєстроване пізніше за реєстрацію прав оренди на земельну ділянку, яка накладається на гноєсховище. Представники третіх осіб у судовому засіданні вимог також не визнали та просили суд їх відхилити з аналогічних підстав, зазначених представником [PERSON] . Мало того, просили застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, адже вважають позивача таким, який його пропустив. На обґрунтування останнього, зазначили суду, що також не заперечують факт зайняття відповідачем орендованою земельною ділянкою частини нерухомого майна позивача. Такі події мали місце в січні 2016 році. Представник держгеокадастру у судове засідання по розгляду даного спору по суті не з`явився, хоча приймав участь на підготовчому розгляді і з ним узгоджувалась дата та час проведення судового засідання, у якому вирішено спір. Судом вирішено проводити розгляд справи у відсутність такого представника відповідача, оскільки його участь не визнавалась обов`язковою, дата та час проведення судового засідання, як зазначалось, з ним узгоджувалась, а отже підстав для відкладення розгляду справи на підставі положень ч. 2 ст. 223 ЦПК України не було і справа підлягала розгляду у відповідності до вимог п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Заслухав пояснення учасників розгляду та проаналізував надані ними матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Позивачка є громадянкою України, має зареєстроване та не змінюване місце проживання у м. Житомирі з липня 1994 року, отримувала код платника податків та при зверненні до суду сплатила судового збору в розмірі 4 540 гривень (а.с.1, 16-18 т.1). 18 вересня 2009 року рішенням загальних зборів СТОВ "САДКИ" надано дозвіл на виділення позивачеві в натурі і оформлення технічної документації та права власності на нерухоме майно, серед іншого, на гноєсховище. 20 вересня 2009 року позивачеві на підставі накладної зазначене раніше майно передано в рахунок майнового паю. 28 квітня 2010 року позивач виготовила технічний паспорт на споруду гноєсховища, що за адресою [ADDRESS] . Дана споруда виготовлена із залізобетонних плит та має розміри 15 на 75,4 метри по зовнішньому периметру та 14,45 на 75,15 по внутрішньому периметру. Площа споруди 1086 кв.м. (а.с.20-27 т.1). 11 липня 2018 року позивач зареєструвала права власності на об`єкт нерухомого майна гноєсховище за відповідним реєстраційним номером, що за адресою: [ADDRESS] . Законність набуття права власності позивачки на зазначений об`єкт нерухомості були предметом судового спору у справі № 278/2521/18 за позовом ТОВ "УКРАГРО-ПОЛІССЯ". У задоволенні таких вимог було відмовлено за безпідставністю. Позивачка в серпні 2018 року зверталась із вимогами до ТОВ "УКРАГРО-ПОЛІССЯ" та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом демонтажу частини приміщень, що збудовані на її гноєсховищі. У задоволенні таких вимог було відмовлено, оскільки на момент передачі в оренду земельної ділянки [PERSON] , яка накладається на гноєсховище [PERSON] , права власності останньої на її об`єкт нерухомості зареєстровані не були, а земельна ділянка сформована не була, тому підстави для захисту її прав у обраний спосіб були відсутні. Досліджені судом матеріали свідчать, що позивач намагалась отримати у власність земельну ділянку, на якій розташована споруда гноєсховища, у зв`язку із чим зверталась до органу місцевого самоврядування та органів державної влади, однак їй було відмовлено. В рамках іншого судового спору дані права були відновлені і скасовано рішення органу місцевого самоврядування щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та зобов`язано повторно розглянути заяву позивача та надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність такої земельної ділянки. 5 грудня 2014 року головне управління Держземагенства у Житомирській області наказом № 6-2580/14-14-сг затвердило документацію із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,6464 га з кадастровим номером 1822086300:01:000:1149, розташовану на території Житомирського району за межами населених пунктів Садківської сільської ради (а.с.73 т.1). 25 травня 2015 року між головним управлінням Держземагенства у Житомирській області та [PERSON] укладено договір оренди № 558/06 зазначеної раніше земельної ділянки (а.с.74-81 т.1). В 2016 році ТОВ "ЕЛІТ ЦЕНТР" на замовлення [PERSON] виготовило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що перебуває в оренді останньої (а.с.83-116, а.с.182-192, а.с.201-202 т.1). 5 січня 2021 року орендована відповідачем земельна ділянка на підставі наказу головного управління держгеокадастру № 6-ОТГ від 24 листопада 2020 року перейшла у комунальну власність Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області. Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно містить інформацію щодо того, що дана земельна ділянка перебуває в оренді відповідача із відображенням відповідних ідентифікуючих реквізитів (а.с.119-120 т.1). Відповідач має зареєстроване місце проживання в м. Житомирі. [PERSON] зверталась в правоохоронні органи щодо вчинення, на її переконання, шахрайських дій щодо передачі [PERSON] майна СТОВ "САДКИ". Висновком експерта № 84/01-2019 від 8 січня 2019 року, проведеного в рамках судової справи № 278/2521/18, встановлено наступне. В межах земельної ділянки площею 1,6464 га з кадастровим номером 1822086300:01:000:1149 за адресою: [ADDRESS] , ФОП [PERSON] наявна частина споруди гноєсховища, що за адресою [ADDRESS] , належна [PERSON] . Площа накладення земельної ділянки на гноєсховище становить 38% (а.с.28-57 т.1). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (ст. 41 Конституції України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст. 264 ЦК України). Речовими правами на чуже майно є, серед інших, право володіння (ст. 395 ЦК України). Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього ЦК України (ст. 396 ЦК України). До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України). Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч. 1 ст. 393 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України). Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що частина майна позивача зайнята земельною ділянкою відповідача [PERSON] , отриманою в оренду\~ за рішенням держземагенства, правонаступником якого є другий відповідач у даній справі. Так само, даний факт визнано самим орендарем, органом місцевого самоврядування та орендатором приміщень, розташованих на такій земельній ділянці. За таких обставин, суд вважає дану обставину встановленою та такою, яка не вимагає окремого та додаткового обґрунтування. Крім цього, дана обставина встановлена і рішенням суду між тими самими сторонами, а отже з декількох передбачених процесуальним законом підстав дані обставини окремому доказуванню не підлягають (ч. ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України). Такі та беззаперечні фактичні обставини справи дають достатні підстави суду стверджувати про порушення прав позивача протиправними діями відповідачів, а отже вони підлягають судовому захисту у обраний заявником спосіб. Відповідач, управління держгеокадастру у Житомирській області, як правонаступник держземагенства, що видавав наказ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її в оренду, порушив права позивача щодо її майна, адже земельна ділянка, що була передана в оренду накладається на гноєсховище. В подальшому, [PERSON] , уклавши договір оренди спірної земельної ділянки, засипала частину майна позивача та встановила паркан, зайнявши 38% площі гноєсховища, тобто такі дії також є протиправними та порушують права позивача щодо її наразі власності та права щодо володіння станом на час укладення оспорюваного правочину. Роблячи висновок про порушення відповідачами законодавства України зазначеними раніше діями, суд вважає необхідним відмітити наступне. Вимогами ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Позбавив частини майна позивача відповідачі перш за все порушили зазначені вимоги Основного Закону та позбавили її спочатку прав володіння та користування, а в подальшому розпоряджатись своєю власністю. Позивач, будучи власником майнових паїв сільськогосподарського товариства за актом прийому передачі, фактично отримала у власність споруду гноєсховища, яка є об`єктом нерухомості. Тобто позивач, станом на 2009 рік вже набула права володіння таким майном. В подальшому, державою визнано такі права власності позивача на дане майно, адже відбулась його реєстрація у передбачений законодавством спосіб. Наявність рішень національного суду усіх інстанцій про правомірність набуття прав власності на згадуване майно позивача, суд вважає, є тільки черговим підтвердженням правильності зроблених судом висновків у даній частині. Відповідно до вимог ст. 377 ЦК України, позивач з 2009 року, тобто з моменту набуття права володіння таким майном мала права отримати у власність земельну ділянку, на якій розташоване таке майно, однак їй чинили перешкоди, про що судом вже зазначалось раніше на підставі досліджених доказів. Дані права власності не перейшли до позивача, в тому числі через наявність зареєстрованих прав оренди відповідача [PERSON] на земельну ділянку, яка накладається на гноєсховище. Повертаючись до моменту набуття позивачем прав володіння на споруду гноєсховища, суд зазначає, що з 2009 року позивач мала речове право на таке майно і воно підлягає судовому захисту із застосуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 395, ст. 396 ЦК України з поєднанням глави 29 ЦК України (захист права власності). Ідентичні висновки з даних правовідносин неодноразово висвітлював суд касаційної інстанції у своїх чисельних рішеннях з даних правовідносин. Крім цього, в реченні першому абзацу третього пункту 5 ППВССУ № 5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав" зазначено, що до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України. Судом зазначалось, що отримавши споруду гноєсховища за актом приймання передачі, після його оплати та прийняття рішення про передачу, правочин факто було виконано сторонами і [PERSON] набула права володінням ним. Укладений позивачем правочин щодо набуття прав власності на дане майно не суперечив цивільному законодавству станом як станом на момент укладення, так і станом на день розгляду справи, а отже застосовується презумпція правомірності набуття права власності. Іншого суду наведено та доведено будь-якими доказами не було. За таких обставин та відповідно до абзацу першого п. 5 згадуваної Постанови Пленуму [PERSON] правомірно набула право володіння таким майном і, суд вкотре повторює, мала право на захист такого права в судовому порядку. Аналіз даної групи матеріалів та встановлених судом фактичних обставин справи дають достатні підстави суду стверджувати, що видав спірний наказ про затвердження технічної документації щодо земельної ділянки, частина якої накладається на майно позивача, суд вважає, держземагенство, правонаступником якого є держгеокадастр у особі його відповідного територіального підрозділу, порушило права [PERSON] та відповідно до положень ч. 1 ст. 393; п. 10 ч. 2 ст. 16; ч. 1 ст. 21 ЦК України таке рішення підлягає скасуванню. В подальшому, уклавши на підставі незаконного наказу правочин щодо оренди земельної ділянки, який, крім цього, та як зазначалось раніше, суперечить Конституції України та Цивільному Кодексу України, відповідачі порушили права позивача щодо її майна. Такий договір, відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Інші та похідні позовні вимоги про скасування державної реєстрації прав [PERSON] щодо оренди земельної ділянки в 2015 та 2021 роках в реєстрі речових прав на нерухоме майно та державному земельному кадастрі підлягають задоволенню, як такі, які вчинені на підставі незаконного рішення та недійсного правочину. Приймаючи рішення у даному обсязі і посилаючись на усталену з даного приводу судову практику, суд зазначає наступні та зроблені Верховним Судом висновки у подібних правовідносинах щодо того, що реєстрація права власності, як і видача відповідного свідоцтва не породжує виникнення права власності, а фіксує факт наявності відповідного права, яке виникає і є похідним від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права (29 квітня 2020 року справа № 911/1455/19 п.п. 29, 30, 31.2, 32 номер рішення в реєстрі 89008571, 20 травня 2020 року справа 911/1902/19 п. 30 номер рішення в реєстрі 89402201, 3 червня 2020 року справа № 363/4852/17, номер рішення в реєстрі 89649136). Тим самим, тобто зазначеними раніше висновками, суд вважає голослівними твердження відповідачів та третіх осіб щодо того, що права позивача не підлягали судовому захисту у зв`язку із реєстрацію прав власності позивача на її майно пізніше за реєстрацію прав оренди відповідача [PERSON] , оскільки, як неодноразово зазначалось раніше, у заявника речові права на споруду гноєсховища у передбачений законодавством спосіб виникли набагато раніше за реєстрацію прав оренди на спірну земельну ділянку. Звідси твердження відповідачів у даній частині є голослівними та такими, які не можуть бути прийняті судом до уваги. Мало того, наявність речового права у позивача на згадувану споруду надають їй право і звертатись до суду із даними вимогами. Приймаючи рішення у даному обсязі, суд вважає необхідним відмітити і наступне. З часу набуття прав користування на споруду гноєсховища (2009 рік) і до моменту реєстрації прав на таке майно (2018 рік) суттєво змінилось законодавство у даній сфері, що, на переконання суду, сприяло тривалому процесу реєстрації прав власності. Так, до кінця 2013 року єдиним органом реєстрації прав власності на нерухоме майно було Бюро Технічної Інвентаризації у відповідних регіонах. В подальшому дані функції декілька разів переходили від одного до іншого органу. Крім цього, не було сталим і законодавство у сфері набуття прав власності на майно бувших колективних сільськогосподарських товариств чиїм, як свідчать досліджені докази, була споруда гноєсховища. Всі ці фактичні обставини справи у сукупності, суд вважає, свідчать про непростий та довгий шлях оформлення прав власності позивача на належне та згадуване даним рішенням майно. Разом з тим, освітлені відомості щодо тривалого процесу реєстрації прав власності за позивачем на зазначене майно, суд вважає, не позбавляли її судового захисту тощо. Виходячи з цього та оскільки позивач є власником об`єкту саме нерухомого майна, природа якого нерозривно пов`язана із земельною ділянкою під таким майном, відсутність реєстрації прав власності на земельну ділянку не позбавляють її права на судовий захист (рішення ВС від 3 червня 2021 року у справі № 296/5781/18). Наявність рішення у справі за № 278/2521/18 у частині відхилення вимог щодо захисту цивільного права шляхом заявлення негаторного позову не мають значення для вирішення даних вимог, оскільки такі справи із різними судовим предметом. Мало того, рішення суду апеляційної інстанції у попередній справі прямо вказує на необхідність звернення до суду із вимогами, які наразі і розглядаються. Доводи держгеокадастру щодо того, що оспорюваний наказ ніяким чином не порушує прав позивача судом вважаються голослівними, адже як беззаперечно встановлено на підставі такого акту укладено договір оренди земельної ділянки, яка частково (майже на половину) накладається на об`єкт нерухомого майна позивача і позбавляє можливості реалізовувати, як права власності щодо нього, так і оформити права власності на земельну ділянку, на якій така власність розташована. Посилання представника органу місцевого самоврядування про те, що позивачка проживала по сусідству із гноєсховищем не доведені жодними доказами у справі і при прийнятті рішення судом до уваги не приймаються як голослівні. Мало того, досліджена судом копія паспорту про реєстрацію місця проживання заявниці у м. Житомирі окремо спростовує наведені та згадувані такою особою доводи. Інші доводи представника сільської ради про те, що висновок експертизи у іншій справі не може прийматись до уваги у рамках даної судової справи, суд вважає голослівними та такими, які не ґрунтуються на вимогах процесуального законодавства. Так, у відповідності до вимог ч. 1; п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України висновок експертизи є доказом, яким встановлено наявність фактів, що обґрунтовують вимоги позивача і має значення для вирішення справи. Такий висновок є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом. Встановлені таким висновком фактичні обставини справи підтверджені і іншими доказами у справі, а отже узгоджуються з іншими матеріалами. Автором зверненням не було зазначено конкретні вимоги законодавства України, які вказують на його недопустимість. Виходячи з наведеного, підстав для ігнорування такого доказу у суду не має. В доповнення до зазначеного суд вважає необхідним зазначити, що вимогами процесуального закону чинного на час розгляду даної справи передбачено право подавати сторонами висновки експертизи проведені навіть не за зверненням суду, а за ініціативою сторони (ст. 106 ЦПК України). Процесуальний закон не містить застережень щодо неможливості використати висновок експертизи проведений в рамках іншої судової справи тощо. Наданий доказ містить усі реквізити висновку експертизи тобто доказу у цивільному процесі. Крім цього, встановлені висновком експертизи фактичні обставини справи щодо зайняття частини майна позивачем орендованою земельною ділянкою учасниками справи визнаються, зокрема і представником органу місцевого самоврядування. Щодо вирішення питання про позовну давність. Автор звернення, як початок перебігу строку позовної давності зазначив на січень 2016 року, тобто час встановлення паркану на засипаній частково споруді гноєсховища. В рамках судового спору у справі № 278/2521/18 фігурує дата початку перебігу строку позовної давності, як 1 квітня 2016 року. Позов у останній справі подано до суду в серпні 2018 року. Кінцеве рішення у даній справі прийнято судом касаційної інстанції 18 грудня 2018 року. Із даним позовом заявник звернувся в лютому 2021 року. Положеннями ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново і час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Такі фактичні обставини справи та норми матеріального закону, на переконання суду, не свідчать про сплив строку позовної давності, оскільки з часу вирішення попереднього спору не минув строк позовної давності. Рішенням у попередній справі переривався строк позовної давності щодо даних правовідносин. Разом з тим, вирішуючи дане питання, суд вважає зазначити і наступне. Пояснення відповідача та третіх осіб щодо того, що вони визнають факт порушення прав позивача, на переконання суду, є черговим підтвердженням визнання ним речових прав останньої на гноєсховище, а отже такі права підлягають судовому захисту, в тому числі у обраний та заявлений спосіб. Одночасно, власними висловленими позиціями представника відповідача та третіх осіб, щодо порушення прав позивача взагалі та з конкретно визначеної дати, а також не усунення таких порушень, як у справі за попереднім зверненням позивача, так і у даній, суд вважає, свідчить про порушення прав позивача, яке є триваючим та таким, яке не передбачає перебігу строку позовної давності і направлена заява до застосування не підлягає виходячи з останнього тощо (п. 36 постанови ППВССУ № 5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав"). Вирішуючи спір зазначеним чином, суд вирішує стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору в розмірі 4 540 гривень. Дані витрати, суд вважає, слід стягнути з відповідачів на користь позивача в дольовому порядку тобто по 2 270 гривень. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved