Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 30.05.2014 року в розмірі 30073,71 грн., яка виникла станом на 26.10.2020 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.05.2014 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір №б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15 000 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання послуг складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач належним чином зобов`язання за договором не виконує, в результаті чого станом на 26.10.2020 року виникла заборгованість в розмірі 30 073,71 грн., яка складається з: 24 583,31 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5 490,40 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. 12 січня 2021 року відповідачем через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву про невизнання позовних вимог, в якому зазначено, що у заяві позичальника від 30 травня 2014 року процентна ставка не зазначена. Також у вказаній заяві не зазначено встановлений розмір кредитного лімітута відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобовязання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом не може бути, оскільки цей доказ повністю належить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). За таких обставин і без наданих підтверджень про конкретні запропоновані їй "Умови та правила банківських послуг", відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Останнє використання кредитної картки нею було здійснено 01.08.2019 року: деталі операції - Переказ на свою "Скарбничку" 26*11. Решта від округлення витрат до 10 UAH, сума у валюті картки - 3,00, залишок після операції - "-7 688,95 ". Тобто, вона фактично використала кредитні кошти в розмірі 7 688,95грн.. У звязку із зменшенням кредитного ліміту до 0 гривень тіло кредиту збільшуватись не могло. Більше того, за період з 01.08.2019 року (коли вона перестала користуватись карткою) по 13.10.2020 року вона внесла в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту 3 977,77 гривень, що підтверджується наданою позивачем випискою за договором та "Розрахунком проведених виплат [PERSON] починаючи з 01.08.2019" який надає відповідач. За весь період користування карткою з неї позивачем було безпідставно стягнуто 11 716,55грн. в рахунок сплати відсотків за використання кредитного ліміту та комісії. А тому просить суд застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України. Позивач надає суду довідку, згідно з якою для виконання умов договору видав їй кредитну картку № [NUMBER] . Датою відкриття картки є 15.12.2017 рік. При цьому, договір за твердженнями позивача було начебто "укладено" 30.09.2014 року, тобто 3 роки і два з половиною місяці позивач не виконував свій обовязок з відкриття рахунку та надання кредитних коштів. Матеріали справи не містять доказів відкриття їй банківського рахунку до 15.12.2017 року. Також зазначає, що анкета-заява підписана [PERSON] .. Вона 08 жовтня 2016 року, після укладення шлюбу, змінила прізвищє. Паспорт на прізвищє [PERSON] було отримано 07.12.2016 року, а банківський рахунок було відкрито 15.12.2017 року шляхом видачі кредитної картки. Таким чином надана суду копія Анкети-заяви від 30.05.2014 року на імя [PERSON] не може бути доказом укладення договору з [PERSON] .. Крім того, при підготовці до розгляду справи нею були понесені витрати на залучення спеціаліста в галузі права для підготовки позовної заяви та вчинення інших процесуальних дій в розмірі 10 000 грн., які просить стягнути з позивача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату судового засідання повідомлений належним чином, в позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи без участі представника Банку, не заперечував проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час, місце та дату судового засідання повідомлена належним чином, в відзиві на позов міститься клопотання про розгляд справи без участі відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 30.05.2014 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердила факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення, та погодилась з його умовами, а також з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. За цим договором відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконувала, в зв`язку з чим станом на 26.10.2020 року виникла заборгованість в розмірі 30 073,71 грн., яка складається з: 20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 24 563,31 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5 490,40 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 30 травня 2014 року процентна ставка не зазначена. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині нарахування відсотків, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30 травня 2014 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, розмір та і порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Тобто, позивач одночасно з поданням позову повинен був подати суду докази на підтвердження своїх вимог щодо надання кредиту відповідачу, домовленості сторін про розмір відсотків за користування кредитними коштами тощо. Таким чином суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30 травня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, тому в частині стягнення відсотків за користування кредитом позов задоволенню не підлягає. В той же час, враховуючи те, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, тобто відповідач не виконала передбачені кредитним договором і законом зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Заборгованість за тілом кредиту складає 24 583,31 грн. (20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту + 24 563,31 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, а всього З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що за період дії кредитного договору відповідачем погашено відсотки за рахунок кредиту в сумі 4 096,85 грн.. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Щодо зазначення відповідача, що позивач більше трьох років не виконував обов`язок відкриття рахунку иа надання кредитних кошті, суд зазначає, що дата підписання кредитного договору та дата першого використанн кредитних коштів не повинна збігатися за часом, оскільки використання кредитних коштів здійснюється за волевиявленням відповідача в будь-який час. Шодо застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ч.1 ст.216 ЦК України, суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки його укладення та умови відповідають вимогам закону, а звернення позивача з позовом про стягнення відсотків за користування кредитом, навіть, якщо суд дійшов вичновку про безпідставність тцих вимог, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору. На думку суду, зміна прізвища відповідача, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки така зміна не впдиває на обсяз прав та обов`язків сторін договору. Також суж не погоджується з твердженням відповідача, що заборгованість за тілом кредиту складає 3711,18 грн., оскільки це спростовується випискою за рахунком відповідача та розрахунком заборгованості та кредитний ліміт та розмір використаних коштів не є тотожними поняттями. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 20 486,46 грн. (24 583,31 грн. - 4 096,85), оскільки відповідачем тіло кредиту погашено частково в розмірі 4 096,85 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1 431,90 грн. Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу суд приходить до таких висновків. В обгрунтування вимог про стягнення витрат на правову допомогу відповідач посилається на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі№161/11180/13 в якій зазначено, що не є підставою для відмови у стягненні витрат на правову допомогу відсутність ухвали суди про допуск особи, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, у відповідності до частини другої статті 56 ЦПК України 2004 року. Відповідно до ст. 56 ЦПК України 2004 правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Проте, на даний час ЦПК України діє в іншій редакції та відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; За змістом ст.137 ЦПК України результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, законодавець чітко зазначив, що витратами на правничу допомогу є саме витрати на правничу допомогу адвоката, проте доказів, що особа, з якою відповідчем укладений договір про надання юрижичних послуг, є адвокатом, відповідачем не надано, тому вимоги відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу задоволеню не підялгають На підставі викладеного,

Outcome: partial