Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивачі в грудні 2014 року звернулись до суду з позовом до [PERSON] міської ради та її виконавчого комітету, [PERSON], [PERSON], [PERSON], з урахуванням уточнень в остаточній редакції якого просили суд визнати незаконними дії та скасувати рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів № 658 від 25 грудня 1997 року, а також визнати незаконними дії відповідачів [PERSON] у чиненні перешкод у вільному користуванні земельною ділянкою багатоквартирного будинку № 31 по вул. 30 років ВЛКСМ в м. Знамянка Кіровоградської області. Позов мотивовано наступним чином. Позивачі є власниками квартир за №№ 1 та 2 в багатоквартирному будинку № 31 по вул. 30 років ВЛКСМ в м. Знамянка. Відповідачі [PERSON] співвласниками квартири № 3 в цьому ж будинку. Між сусідами виник спір з приводу користування відповідною земельною ділянкою. У лютому 2014 року, отримавши позовну заяву [PERSON], серед додатків до якої мались рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради, зокрема і за № 658 від 25 грудня 1997 року «Про присадибні земельні ділянки та індивідуальне житлове будівництво» дізнались, що вказаним рішенням [PERSON] дозволено будівництво із розбірно-збірних деревяних конструкцій житлової кімнати, веранди та добудови до будинку. Вважають таке рішення незаконним, оскільки добудова не була узгоджена із сусідами. Крім того, позивачі просили суд визнати незаконними дії відповідачів [PERSON] з огляду на те, що останніми самовільно забудовано третину території двору, створювати обєднання співвласників багатоквартирного будинку вони відмовляються, при цьому вимагають безперешкодного користування залишком території, внаслідок чого мирне вирішення спору щодо порядку користування земельною ділянкою не можливе. Позивачі та їх представник у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради та її виконавчого комітету у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні внаслідок безпідставності заявлених позовних вимог, а також просив застосувати строк позовної давності до вимог щодо скасування рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів № 658 від 25 грудня 1997 року внаслідок його пропуску без поважних причин. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Пояснили суду, що позивачі приходяться одна одній матірю та донькою. Проживають у будинку дуже давно, хоча [PERSON] порівняно нещодавно стала власником квартири №1. Зведення добудови здійснювалось на їхніх очах, заперечень з цього приводу вони жодних не висловлювали, оскільки і самі мають у дворі ряд господарських споруд у виді гаражу, бесідки, бані тощо. Відтак, не можна вважати їхні дії такими, що звужують права позивачів на користування спільним двором, оскільки такі самі дії по зведенню певних необхідних тільки їм споруд так само провадили і позивачі. Також вказали, що між сторонами дійсно існує спір щодо користування земельною ділянкою, порядок користування якою неможливо визначити, оскільки на ній розташовано багатоквартирний будинок, отже двір є спільним до користування. Саме позивачі чинять їм перешкоди у вільному доступі до двору, підтвердженням чого є відповідні рішення судів за наслідками розгляду спору ініційованого ними. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26.11.2001 року між [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON], які набули право власності на дану квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.11.2001 року, виданого [PERSON] будівельно-монтажним експлуатаційним управлінням № 3, та [PERSON] Договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2390. Квартира № 1 в цьому ж будинку належить [PERSON] на підставі договору дарування від 29.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 82. Дана квартира подарована [PERSON] матірю [PERSON], якій квартира № 1 до того належала на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3536 від 24.12.1997 року, виданого [PERSON] відділком Одеської залізниці. Квартира № 3 в цьому ж будинку належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1958 від 13.03.1995 року, виданого [PERSON] відділком Одеської залізниці. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської Ради народних депутатів № 658 від 25 грудня 1997 року «Про присадибні ділянки та індивідуальне житлове будівництво» дозволено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] будівництво із збірно-розбірних деревяних конструкцій: житлової кімнати розміром 3,40 х 7,25 м, веранди 1,5 х 2,10 м та добудови розміром 3,40 х 4,40 м до житлового будинку № 31/3 по вул. 30 років ВЛКСМ. Як зясовано у судовому засіданні відповідна земельна ділянка була виділена відповідачу [PERSON] рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 25.12.1997 року № 656 «Про приватизацію земельних ділянок», яким громадянам передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки з наступною видачею Державних актів на право приватної власності на землю громадянам, переліченим у списку, що додається. Згідно додатку до вказаного рішення за № 351 [PERSON] передано у власність 1/3 частину земельної ділянки, площею 229 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. 30 років ВЛКСМ, 31 в м. Знам'янка. Дане рішення залишилось не реалізованим, так як відведення цієї земельної ділянки не відбулося, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] не отримала. Постановою Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.05.2015 року вказане рішення скасовано. Згідно ст. 152 ЖК України, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування (реконструкції) будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлювалися чиним на той час Положенням про систему технічного обслуговування, ремонту та реконструкції жилих будівель в містах і селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунпослуг України від 31 грудня 1991 року № 135. Згідно з пунктом 4 цього наказу реконструкція жилої будівлі - це комплекс загальнобудівельних та спеціальних робіт, організаційно-технічних заходів, пов'язаних зі зміною основних техніко-економічних показників (кількість і площа квартир, будівельний обсяг і загальна площа будівлі), що здійснюється з метою поліпшення умов проживання та якості обслуговування. При реконструкції жилих будинків, з урахуванням місцевих будівельних умов і діючих норм проектування, крім робіт, що виконуються під час ремонту, можуть здійснюватись: зміна планування приміщень будівлі, зведення надбудов, добудов, при наявності необхідних обгрунтувань, їх часткове розбирання, знесення малоцінних будівель; підвищення рівня оснащення технічним обладнанням, включаючи реконструкцію зовнішніх, незалежно від відстані, мереж (крім магістральних); поліпшення архітектурної виразності жилих будівель, а також благоустрою прилеглих територій. Відповідно до\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, згідно вимог чинного на час прийняття оспорюваного рішення законодавства виконавчий комітет міської ради мав право вирішувати питання надання дозволу на будівництво, реконструкцію (перепланування, переобладнання) житлового приміщення. Відповідно до п.п.18, 19, 21 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року, власники квартир, наймачі та орендарі зобов'язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків, дотримувати правил пожежної безпеки. Переобладнання і перепланування жилих і підсобних приміщень, балконів і лоджій власниками квартир, наймачами і орендарями може провадитися лише з метою поліпшення благоустрою квартири за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку. Не допускається виконання робіт та інші дії, що викликають псування приміщень, підвищений шум чи вібрацію, порушують умови проживання громадян. За приписами ст.ст.\~11,\~60 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підставою позовних вимог в частині скасування відповідного рішення виконавчого комітету є відсутність згоди сусідів на зведення добудови. Що стосується згоди інших співвласників будинку на зведення добудови, то чинними на той час нормативно-правовими актами безумовне отримання такої згоди не передбачалось. Водночас, [PERSON] набула права власності на квартиру № 1 в 2014 році, [PERSON] на цю ж квартиру 24.12.1997 року, колишні власники квартири № 2 в 2001 році на підставі відповідного свідоцтва. Отже, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині вимог про скасування рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів № 658 від 25 грудня 1997 року, зважаючи на недоведеність позовних вимог. Разом з цим, при розгляді справи представник відповідача просив застосувати строки позовної давності. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1\~ст.261 ЦК України). Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі\~статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі\~Конвенція), ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність\~це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав\~учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позивачі в судовому засіданні вказали на те, що строк звернення за вирішенням спору в частині скасування рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів № 658 від 25 грудня 1997 року пропущено з поважних причин, оскільки про існування такого рішення вони дізнались лише на початку 2014 року, коли отримали позовну заяву [PERSON] про усунення перешкод, в додатках до якої містилось відповідне рішення, безпосередньо копію такого рішення отримано в листопаді 2014 року в архівному відділу виконкому. При цьому, зважаючи на те, що як відзначали позивачі у судовому засіданні вони є матірю та донькою, проживали у будинку в тому і числі і на час зведення [PERSON] добудови до будинку, яка зводилась на їхніх очах і яка як ніким у судовому засіданні не заперечувалось, завершена понад пятнадцять років тому, жодних спорів з цього приводу весь цей час вони не порушували, суд погоджується з представником відповідача, що строк звернення до суду з даним позовом позивачами пропущено з неповажних причин. Докази поважності пропуску строку позовної давності позивачами до суду не представлено. Водночас, Пленум Верховного Суду України у п.11\~постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~роз'яснив, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Відтак, з урахування наведених обставин, суд погоджується з тим, що позивачами пропущено строк позовної давності для звернення до суду за вирішенням спору в частині вимог про визнання незаконними дій та скасування рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів № 658 від 25 грудня 1997 року, однак зрештою відмовляє у задоволенні позову в цій частині вимог з огляду на їх недоведеність. Прибудинкова територія будинку призначена для обслуговування багатоквартирного будинку, у власність співвласникам багатоквартирного будинку у встановленому законом порядку не передавалась та залишається у комунальній власності. Обєднання співвласників багатоквартирного будинку сторонами не створювалося. Відповідно до ч. 1\~ст. 42 ЗК\~земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками (частини 2, 3\~ст. 42 ЗК). При цьому прибудинковою територією вважають встановлену за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельну ділянку багатоквартирної несадибної житлової забудови, необхідну для розміщення та обслуговування жилого будинку й господарських і технічних будівель та споруд біля нього, тобто територію під жилим будинком, проїзди й тротуари, озеленені ділянки та ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів жителів будинку, для господарських потреб та інші території, пов'язані з утриманням і експлуатацією будинку. До категорії земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (п. "б" ч. 1 ст.\~19, статті\~38,\~39 ЗК). Порядок використання вказаних земельних ділянок регулюється\~Законами від 16 листопада 1992 р. N 2780-XII "Про основи містобудування", від 20 квітня 2000 р. N 1699-III "Про планування і забудову територій", Типовими регіональними правилами забудови, затвердженими\~наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 10 грудня 2001 р. N 219, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 3 січня 2002 р. за N 4/6292. В силу ч.ч.1, 2\~ст. 83 ЗК України\~\~у комунальній власності\~\~перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок\~\~приватної та державної\~\~власності. З аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм\~ст. 42 ЗК\~випливає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до\~Закону від 29 листопада 2001 р. N 2866-III "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку"\~у порядку, передбаченомупостановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 р. N 1521 "Про реалізацію Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку". У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини. Таким чином встановлено, що сторонам у справі, які\~\~не створили об'єднання співвласників житлового будинку,\~\~не могла бути надана і\~\~не надавалася у користування\~\~ земельна ділянка. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19\~постанови від 16 квітня 2004 р. N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"\~при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з п. 5\~ст. 10 Закону від 19 червня 1992 р. N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"\~здійснюється в порядку та на умовах, передбачених ч. 3ст. 42 ЗК, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Якщо в жилому будинку приватизовано частину квартир, питання про користування прибудинковою територією вирішується відповідно до положень ч. 3\~ст. 88 ЗК, тобто шляхом отримання в користування її частини, що відповідає частці приватизованих квартир та інших приміщень у вартості будинку і споруд. При цьому розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації. Позивачі, звертаючись до суду із вимоги про визнання незаконними дій відповідачів [PERSON] щодо чинення перешкод у вільному користуванні земельною ділянкою багатоквартирного будинку, належним чином вимоги в цій частині позову не обґрунтували і зрештою не довели відповідних обставин в ході судового розгляду всупереч вимогам статтей 10,60 ЦПК України. Натомість, у судовому засіданні з пояснень сторін зясовано, що між ними існує спір щодо користування прибудинковою територією, претензії є взаємними. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 30.09.2014 року частково скасовано рішення Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.06.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобовязання дотримуватись правил добросусідства, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, встановлення порядку користування земельною ділянкою, рішення суду першої інстанції залишено в силі в частині зобовязання [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Знамянка, вул. 30 років ВЛКСМ, 31. З урахуванням недоведеності позовних вимог як в частині визнання незаконними дій [PERSON] щодо чинення перешкод у вільному користуванні земельною ділянкою багатоквартирного будинку, так і в частині вимог щодо визнання незаконними дій та скасування рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів № 658 від 25 грудня 1997 року суд відмовляє у задоволенні позову в цілому. При зверненні до суду позивачами сплачено судовий збір за одну вимогу немайнового характеру в розмірі 243,60 грн. Враховуючи, що зрештою суд відмовляє у задоволенні двох вимог немайнового характеру, кожна з яких є окремим обєктом для справляння судового збору та з огляду на те, що в такому разі позивачами не в повному обсязі сплачено судовий збір при зверненні до суду, на підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути недоплачений судовий збір за одну вимогу немайнового характеру в розмірі 243,60 грн., тобто по 121,80 грн. з кожного позивача.

Outcome: approved