Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду шляхом пред'явлення позову до [PERSON], який в подальшому уточнив та остаточно просив надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] у період часу з 01 січня 2019 року до 31 грудня 2019 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його донька [PERSON] 23 червня 2012 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON], [INFO], яка є онукою позивача. З 2015 року [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю не проживають, донька позивача разом з онукою мешкають та зареєстровані в належній позивачу квартирі за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року з відповідача стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Станом на 22 лютого 2018 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 7522,16 грн. Позивач зазначає, що має намір поїхати разом з онукою [PERSON] за кордон на відпочинок і оздоровлення, однак здійснити це не має можливості через відсутність згоди батька на виїзд неповнолітньої дитини, через що він змушений звертатися до суду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2018 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху, позивачу був наданий строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений законом строк позивач усунув зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 вересня 2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження у цивільній справі, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні У судовому засіданні позивач [PERSON], який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, позовні вимоги, з урахуванням уточнених, підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив, що його онука та донька проживають разом з позивачем та його дружиною [PERSON] в м. Лубни Полтавської області. Позивач з дружиною планують поїхати разом з [PERSON] за кордон з метою відпочинку та оздоровлення дитини, але ще не визначилися до якої країни: Єгипту чи Туреччини і в який період часу - навесні чи влітку. Крім того зазначив, що [PERSON] займається бальними танцями, а тому позивач не виключає можливості поїздки останньої на змагання з бальних танців за кордон. Відповідач в добровільному порядку не надає дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої [PERSON], у зв'язку з чим він звертається до суду із даними вимогами. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав, з будь-якими заявами та клопотаннями до суду не звертався. Третя особа [PERSON], яка брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції під час трансляції з Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, позовні вимоги, з урахуванням уточнених, підтримала та просила їх задовольнити, зазначивши, що вона разом з донькою [PERSON] проживають з батьками - [PERSON] та [PERSON], які мають намір поїхати за кордон разом з дитиною з метою відпочинку та оздоровлення останньої, проти чого третя особа не заперечує, оскільки її донька ніколи раніше не виїжджала за межі України. Крім того, [PERSON] зазначила, що її донька займається бальними танцями, у звязку з чим може виникнути необхідність перетину кордону у разі поїздки на міжнародні змагання. На її письмове звернення щодо надання дозволу на виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку, направлене відповідачу, відповіді вона не отримала. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. [PERSON] та [PERSON] знаходяться у шлюбі, зареєстрованому 23 червня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №120 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], видане 23 червня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області). Від шлюбу [INFO] у них народилася дитина [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], виданого Виконавчим комітетом Коротичанської селищної ради Харківського району Харківської області, [INFO]), батьками якої записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 листопада 2016 року з [PERSON] стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів державного виконавця Міськрайонного відділу держаної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області №5789 від 22 вересня 2018 року станом на 01 лютого 2018 року заборгованість [PERSON] по аліментам складає 7522,16 гривень. Як вбачається зі змісту акту будинкового комітету від 03 липня 2018 року неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], проживає разом з матір?ю [PERSON] та батьками останньої [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст.141 СК мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК). Згідно зі ст.157 СК питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання одного з батьків унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина. Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року N 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57. Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, який здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється : 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску ; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків в тому числі у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Зазначені висновки суду повністю узгоджуються з правовими висновками, викладеними Верховним Судом в постанові від 23 квітня 2018 року у справі № 705/2898/17ц, Великою палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 та Верховним Судом України в постанові від 12 квітня 2017 року по справі №235/139/16-ц. Разом з тим, в порушення вищевказаних правових положень, ані в позовній заяві, ані в ході судового розгляду позивач, звертаючись до суду із вимогами щодо надання йому дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] у період часу з 01 січня 2019 року до 31 грудня 2019 року, тобто на цілий рік, не визначає держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, тобто не визначає конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та статей 141, 153, 157 СК України. Крім того, позивач, не визначаючи держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини, у своїх вимогах просить надати дозвіл на виїзд дитини на цілий рік, що може спричинити зміну режиму спілкування дитини з батьком, призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею, а також зміни звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що може вплинути на її подальше життя, розвиток і виховання. Доводи ж позивача щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] на майбутнє, у разі її участі у змаганнях з бальних танців ґрунтуються лише на припущеннях, матеріали справи не містять даних щодо наявності спору сторонами з цього питання. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Вимога надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини на майбутнє не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право. Крім того, аналіз вищевказаних правових норм свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків (в даному випадку матері) із з'ясуванням питання про державу прямування, відповідного часового проміжку перебування у цій державі та мети виїзду, а вже виїзд з України дитини в супроводі уповноважених одним з батьків осіб здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed