Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду, в якому вказувала, що 27 листопада 2013 року між нею та ПАТ "Альфа Банк" було укладено договір № 630062172, за умовами якого нею було отримано кредитні кошти від банку, в розмірі 10000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Оскільки всі пов'язані із кредитними відносинами документи та картка були нею втрачені, але, якщо враховувати дані з виконавчого напису нотаріуса, строк дії кредитного договору був два роки з моменту отримання кредиту, тобто до 27 листопада 2015 року. Через важкі життєві обставини нею не було сплачено кредит в повному обсязі. 10 вересня 2018 року нею було отримано лист № 68038 від ТОВ "Кредитні ініціативи" із повідомленням про порушення основного зобов'язання, в якому йшлося про те, що між ПАТ "Альфа банк" та ТОВ "Кредитні ініціативи" було укладено договір факторингу № 1 від 21 червня 2016 року. При цьому жодних підтверджень того, що між ПАТ "Альфа Банк" та ТОВ "Кредитні ініціативи" дійсно було укладено договір факторингу, до листа додано не було. Окрім того, в листі вказувалось, що вона отримала кредит в розмірі 37215 гривень 92 копійки. Хоча, при отриманні картки, вона лише один раз зняла 10000 гривень готівкою, та більше картку не використовувала. 05 грудня 2018 року їй стало відомо про наявність виконавчого провадження на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" через отримання постанови про відкриття виконавчого провадження. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження їй стало відомо, що 06 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. було вчинено виконавчий напис № 6204, про стягнення з неї на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" суми заборгованості за кредитним договором № 630062172 від 27 листопада 2013 року, в розмірі 38215 гривень 92 копійки, що складається з наступного: 37215 гривень 92 копійки - сума заборгованості; 1000 гривень - плата за вчинення виконавчого напису. Стягнення здійснювалося за період з 27 листопада 2013 року по 27 серпня 2018 року. Позивач вважає, що виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню, у зв'язку з тим, що його було вчинено з пропуском строку давності, а також його було вчинено на документі, щодо якого такий напис не може вчинятися (можливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі була визнана незаконною та не чинною згідно постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2017 року). Згідно ч. 1 ст. 87 ЗУ "Про нотаріат", нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України аналогічно зазначається, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 3.4 вказаної Глави зазначається, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Згідно абз. 7 п. 11 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Право вимоги за першим платежем настало у грудні 2013 року, за останнім - у лютому 2015 року. Виконавчий напис було вчинено в листопаді 2018 року, тобто після п'яти років після настання строку виконання за кредитним договором, що свідчить про порушення нотаріусом вимог закону при його вчиненні. Згідно ст. 87 ЗУ "Про нотаріат", для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, зміни до якої вносились, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів". Зазначена постанова, окрім всього іншого, передбачала стягнення у безспірному порядку за кредитним договором, на якому вчинений виконавчий напис нотаріуса. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", в частині доповнення переліку документів, на підставі яких вчинюється виконавчий напис, а, відтак, вчинення виконавчого напису на оригіналі кредитного договору стало незаконним. Таким чином, виконавчий напис нотаріуса був вчинений за договором, який не входить до переліку документів, щодо яких вчиняється виконавчий напис, із пропуском трирічного строку вчинення виконавчого напису що є підставою для визнання його таким що не підлягає виконанню. В позові [PERSON] просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 6204 від 06 листопада 2018 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., про стягнення з неї на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" 38215 гривень 92 копійки. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін, або з власної ініціативи суду, розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від позивача до суду надійшло клопотання про проведення розгляду справи з викликом сторін, та про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. При вирішенні вказаного клопотання суд виходив із наступного. Частинами 2 - 7 статті 277 ЦПК України встановлено, що у випадку, передбаченому частиною другою статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі. Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин. Якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається. Частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження. Пунктом 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи, до яких, згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, відносяться справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (до 176200 гривень в 2018 році). Таким чином вказана справа підлягала розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Що стосується клопотання відповідача щодо розгляду справи з викликом сторін, то суд зазначає, що частинами 5 - 6 ст. 279 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. В обґрунтування необхідності розгляду справи з повідомленням сторін, позивач посилається на те, що вона не отримала ухвали суду за її клопотаннями про забезпечення позову та витребування доказів, після її ознайомлення з витребуваними матеріалами, можливо нею буде подане клопотання про визнання участі третіх осіб обов'язковою та виклик третіх осіб в якості свідків. На підставі вказаного, враховуючи, що предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ТОВ "Кредитні ініціативи" правом на подання суду відзиву на позов не скористалося. В письмових поясненнях ТОВ "Кредитні ініціативи" вказувало, що згідно листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні" на сьогодні можливість вчинення виконавчого напису прямо передбачена ст. 18 Цивільного Кодексу України, ст. 110 ЦПК, главою 14 Закону № 3425-ХІІ, ч. 6 ст. 20 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2654-ХІІ "Про заставу", ч. 3 ст. 33 ЗУ від 05 червня 2003 року № 898-ІV "Про іпотеку", постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" та іншими законодавчими актами. Згідно заяви про вчинення виконавчого напису та додатків до неї вбачається, що ТОВ "Кредитні ініціативи" були виконані встановлені законодавством умови, а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми процентів, зазначених у виконавчому написі, не є безспірними. Нотаріус, при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Аналогічний висновок викладений в правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15. Тому нотаріусу необхідно надати документи, які підтверджують безспірність заборгованості боржника і прострочення виконання ним зобов'язань. Проте, чіткого переліку таких документів законодавець не дає. Згідно п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року, стягнення заборгованості на підставі виконавчих написів нотаріусів здійснюється, в тому числі, за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Розмір заборгованості, що підлягала стягненню, було підтверджено наданим ТОВ "Кредитні ініціативи" належним розрахунком, на спростування правильності якого позивач не надала жодного доказу. Посилання позивача про неповідомлення про відступлення прав вимоги не відповідає дійсності, адже повідомлення про заміну кредитора, так як і вимога про усунення порушень, було направлено на адресу реєстрації боржника. Новий кредитор не несе ризик відсутності підстав для задоволення своїх вимог в судовому порядку, та ризик відмови в задоволені своїх вимог через не направлення повідомлення боржнику про відступлення прав вимоги. Той факт, що боржника не повідомили належним чином про заміну кредитора у зобов'язанні, не звільняє його від обов'язку виконати умови договору. До того ж боржник взагалі не виконує взяті на себе зобов'язання, ані первісному кредиторові, а ні новому. На підставі вищевказаного ТОВ "Кредитні ініціативи" просило у задоволенні позову відмовити. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. надіслала до суду лист, в якому повідомила, що нею 06 листопада 2018 року за реєстровим № 6204, за заявою ТОВ "Кредитні ініціативи"від 29 жовтня 2018 року, вих. № 71628, у відповідності до статей 87 - 91 Закону України "Про нотаріат" та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення заборгованості з [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором № 630062172 від 27 листопада 2013 року. Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 29 червня 1999 року № 1172, для вчинення виконавчого напису про звернення стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин за Кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. До заяви було долучено: оригінал кредитного договору № 630062172 від 27 листопада 2013 року, укладеного [PERSON] із ПАТ "Альфа-Банк", яке у подальшому, згідно з договором факторингу № 1 від 21 червня 2016 року, відступило свої права вимоги за кредитним договором до боржника ТОВ "Кредитні ініціативи", засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; документи стягувача та представника стягувача. Також стягувачем було надано копію вимоги про погашення боргу від 10 вересня 2018 року, що була надіслана боржнику 11 вересня 2018 року цінним листом з описом вкладення, що підтверджується відповідним документом. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребовування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх. Вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум, або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, ст. 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Згідно зі Статтею 87 Закону України "Про нотаріат", для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провалиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України "Про нотаріат"). Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Розглянувши та вивчивши надані документи,

Outcome: approved