Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

18.03.2015 року позивач звернувся до суду з названим позовом, який в подальшому доповнив та просив ухвалити рішення, яким: визнати частково недійсними результати торгів та біржову угоду договір купівлі-продажу № О 1471 від 1 листопада 2011 року в частині продажу майнових прав за кредитним договором №33-14\\11-08 від 08 квітня 2008 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «АРМА» та [PERSON]; визнати недійсним Договір Факторингу № 9 від 03 жовтня 2012 року, відповідно до якого ТОВ КБ «АРМА» відступив ТОВ «РК «Фактор» всі права вимоги за Кредитним договором № 33-14\\11-08 від 08 квітня 2008 року укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «АРМА» та [PERSON]; визнати недійсним Договір про відступлення права за договором іпотеки від 03 жовтня 2012 року, укладений між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ «РК «Фактор» про відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 33-14\\11-08 від 08 квітня 2008 року укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю Комерційний банк «АРМА» та [PERSON].\~ В обґрунтування свого позову посилається на те, що укладені між відповідачами договори в частині передачі прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки суперечать положенням ст..ст. 203, 215 ЦК України та положенням кредитних договорів, а тому підлягають визнанню недійсними. Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі, надавши пояснення в межах доводів, якими обґрунтована позовна заява. Представник відповідача ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду письмові заперечення, в яких позов вважав необґрунтованим, просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ТОВ КБ «Арма» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що у задоволенні поданого позову слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 08 квітня 2008 року між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 33-14/11-08, за умовами якого ТОВ КБ «АРМА» надав Позивачу кредит у формі відкличної поновлювальної кредитної лінії на поточні потреби з максимальним лімітом в сумі 700 000 доларів США, строком до 07 квітня 2009 року (т.1, а.с.102-105). В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 33-14/11-08, 08 квітня 2008 року між [PERSON], як майновим поручителем [PERSON], було укладено з ТОВ КБ «АРМА» договір іпотеки належного їй на праві приватної власності домоволодіння та земельної ділянки (т.1, а.с.110-114). Правлінням Національного банку України постановою від 19 лютого 2010 року № 79 прийнято рішення відкликати з 22 березня 2010 року банківську ліцензію та ініціювати процедуру ліквідації банку ТОВ КБ «АРМА». Рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків Національного банку України № 577 від 30 вересня 2011 року було узгоджено порядок продажу майна (активів) ТОВ КБ «АРМА». 01 листопада 2011 року між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ «РК ФАКТОР», правонаступником якого є ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ФК ФАКТОРИНГ», за результатами проведення відкритих прилюдних біржових торгів було укладено біржову угоду - Договір купівлі-продажу №01461, відповідно якого ТОВ «ФК ФАКТОР» прийняв майнові права за кредитними договорами кількістю - шістнадцять штук (згідно переліку, вказаному в додатку). Ціна біржової угоди 3 805 854 гривень (а.с.119-120). Як вбачається з п.2 вказаного договору, умовою передачі майна є сплата покупцем вартості майна на рахунок продавця протягом 30 днів з моменту реєстрації даного договору біржею. Датою повної оплати покупцем ціни біржової угоди за придбане майно вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок продавця. Слід зазначити, що жодних доказів оплати покупцем вказаних у біржовій угоді грошових коштів у розмірі 3 805 854 грн. відповідачі суду не надали і такі докази в матеріалах справи відсутні, так і відсутній акт прийому-передачі майна та документів, передбачений пунктом 2.6 зазначеного договору. 03 жовтня 2012 року між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ «ФК ФАКТОР» було укладено Договір факторингу № 9, відповідно до якого ТОВ КБ «АРМА» відступило ТОВ «РК «ФАКТОР» всі права вимоги за Кредитним договором № 33-14/11-08 від 08 квітня 2008 року, а також договір про відступлення права за договором іпотеки, яким забезпечено виконання зобов'язань за Кредитним договором № 33-14/11 -08 від 08 квітня 2008 року (т.1, а.с.127-129, 121-122). Як вбачається з пункта 3.1. вказаного договору факторінгу, фактор повинен сплатити клієнтові грошову суму у розмірі 835 442 гривень на підставі протоколу №О1471 проведення відкритих прилюдних біржових торгів на ТБ "НАША" від 01.11.2011 року шляхом готівкового або безготівкового перерахуванняя грошових коштів на рахунок Клієнта у строк до 08 жовтня 2012 року. Ухвалою суду від 23.10.2015 року від відповідачів були витребувані докази надходження від ТОВ "РК Фактор" 03.10.2012 року грошових коштів за договором факторінгу №9 від 03.10.2012 року, які були надані представником відповідача. Так на аркуші справи 126 міститься копія квитанції від 03 жовтня 2012 року про перерахування грошової суми у розмірі 835 442 гривень на виконання вищевказаного договору факторінгу. Отже, вказані обставини спростовують твердження Позивача про те, що право вимоги за кредитним договором до ТОВ «ФК «ФАКТОР» не перейшло. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Як вбачається з біржової угоди від 01 листопада 2011 року, переуступка майнових прав за кредитними договорами в кількості шістнадцяти штук між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ ФК «ФАКТОР» відбулася на підставі протоколу проведення відкритих прилюдних біржових торгів №01471 від 01 листопада 2011 року. Зі змісту оспорюваного договору факторингу вбачається, що його укладено між Відповідачами також на підставі згаданого протоколу відкритих прилюдних біржових торгів №01471 від 01 листопада 2011 року. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір факторингу було укладено на виконання біржової угоди від 01 листопада 2011 року, укладеної між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ ФК «ФАКТОР». Крім того, 03 жовтня 2012 року між ТОВ КБ "Арма" та ТОВ "РК Фактор" було укладено договір про відступлення права за договором іпотеки, предметом якого є всі права вимоги за кредитним договором від 08 квітня 2008 року (т.1. а.с. 208). Згідно п.2.1 вказаного Договору протягом п'яти днів з дати посвідчення цього договору первісний іпотекодержатель - ТОВ КБ "Арма" зобов'язаний надіслати боржнику на адресу, зазначену в договорі іпотеки, письмове повідомлення про відступлення прав за договором іпотеки. Статтею 26 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Як вбачається з вказаного договору про відступлення прав за договором іпотеки, він був укладений саме у зв'язку з укладанням сторонами договору факторінгу, предметом якого є тільки грошова вимога. Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України до договорів купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України договір купівлі-продажу, який укладено за результатами прилюдних торгів, може бути визнано недійсним у разі порушення правил їх проведення, які вплинули на результат торгів. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність право чин у прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Слід також зазначити, що зі змісту оспорюваного договору факторингу вбачається, що позивач [PERSON] взагалі не був стороною у цьому правочині та, більш того, не надав до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження того, що вказаний договір порушує його права. В матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження факту того, що оскаржувані правочини є недійсними та суперечать вимогам діючого законодавства України. Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~статті 58 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2.\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~ Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, представник відповідача ТОВ ФК «Факторинг» просить суд застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що біржова угода Договір купівлі-продажу № 01471, що оскаржується Позивачем, укладена 01.11.2011 року. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати Так початок перебігу строку позовної давності, на думку суду, починається з дня коли позивач дізнався про факт укладання оскаржуваної біржової угоди тобто 22 листопада 2011 року. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої повязано його початок. Тобто, починаючи з 22.11.2011 року позивач протягом 3-х років до 22.11.2014 року міг звернутися з відповідним позовом до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, оскільки представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не звертався до суду з заявою про поновлення цього строку з належним обґрунтуванням причин його пропуску, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed