Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій просив суд : визнати за ним право приватної спільної часткової власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В обгрунтування позову вказав, що 06 жовтня 1979 року він одружився з відповідачкою, шлюб зареєстровано в сільській раді с. Дядьковичі Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 19. 01 жовтня 2016 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області шлюб між ними було розірвано. Вказує, в звязку з припиненням шлюбу виникла необхідність в поділі спільно нажитого майна. Зазначає, що за час шлюбу ними за спільні кошти сплачено пайовий внесок до житлово-будівельного кооперативу «Швейник» в сумі 8 772 крб. 17 коп. та придбано трьохкімнатну квартиру №100 на 8 поверсі 9-ти поверхового будинку №45 по вул. Вербовій (Ватутіна) в м. Рівне. 10 липня 2007 року квартиру зареєстровано на відповідачку [PERSON]. В звязку з тим, що квартира придбана ними за спільні кошти під час перебування в шлюбі вважає її спільною сумісною власністю подружжя. Добровільно провести поділ майна відповідачка відмовляється, тому він змушений звернутися до суду. [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ майна, в якій просила суд : визнати будинок за адресою Рівненський район, с. Дядьковичі, вул. Млинівська, буд. 33 спільною сумісною власністю подружжя; виділити їй 1/2 частини будинку за адресою Рівненський район, с, Дядьковичі, вул. Млинівська, 33 у приватну спільну часткову власність. Крім того просила суд поділити майно згідно списку №1, також зазначила, що погоджується на виплату компенсації. В обгрунтування зустрічної позовної заяви вказала, що після одруження 06.10.1979 року вони вселились в будинок за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Дядьковичі, вул. Млинівська, 33. Вказує, що на момент одруження вищевказаний будинок належав матері відповідача. Мати [PERSON] надала одну кімнату для проживання їм, як молодому подружжю. Вказує, що 23.01.2006 року відповідач [PERSON] отримав житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м., загальною вартістю нерухомого майна 19808,00 грн. за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Дядьковичі, вул. Млинівська, 33, набув у власність згідно свідоцтва про спадщину, р.№2-1697, 23.12.2005р. Вказує, що в період з 1979 року по 2016 рік вони, як сімя, вели спільне господарство, вкладали свої спільні кошти в ремонт, облаштування старого будинку, який згодом став комфортним домоволодінням зі всіма необхідними зручностями. Зазначає, що вона в розбудову домоволодіння в с. Дядьковичі: виконувала неодноразовий ремонт будинку, переобладнання парового опалення, проведення газифікації в будинок, перекриття даху. Крім спільної праці та спільних коштів, вкладала ще особисті кошти та майно, які вона отримувала від своїх рідних. Зокрема, в спірному домоволодінні за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Дядьковичі, вул. Млинівська, 33 в період з 1979 року по 2016 рік були проведені ремонтні роботи на покращення будинку, у звязку з цим вона вважає, що даний будинок має вважатись спільною сумісною власністю. Крім того в спірному будинку за адресою Рівненська область, Рівненський район, с. Дядьковичі, вул. Млинівська, 33 залишились спільні рухомі речі, нажиті за час спільного проживання у шлюбі, тому вона просить їх поділити згідно списку №1, загальна сума яких становить 60956,00 грн. В судовому засідання позивач-відповідач та його представник вимоги первісного позову підтримали та просили суд їх задовільнити з підстав викладених у позовній заяві. Щодо вимог зустрічного позову, то зазначають наступне, вимоги вважають необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Будинок був успадкований від матері [PERSON]. Згідно технічного паспорту на будинок з часу прийняття спадщини він та прибудинкова територія не змінювала свої технічні характеристики. Стосовно речей за списом №1 їх купували він та діти, які є повнолітніми. Зазначено, що позивачу належить лише майно зазначене в списку №1, а саме кимил 2х3 зелений, кимил на підлозі 2 шт, 1,5х2 - загальна вартість яких 3000 грн. В судовому засіданні відповідач-позивач та її представник позовні вимоги первісного позову не визнали. [PERSON] вказала, що сплатила особисто кошти за кооперативну квартиру. Щодо вимог зустрічної позовної заяви то просили їх задовільнити з підстав викладених у зустрічній позовній заяві. Представник додатково пояснила суду, що за кооперативну квартиру кошти сплачувала [PERSON], це були її особисті кошти, які їй надавали сестри та батьки. Підтвердженням того, що квартира належить [PERSON] є рішення Рівненського міського суду від 24 квітня 2007 року, на підставі якого було зареєстроване право власності. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності суд прийшов до наступних\~висновків. Судом встановлено, що 06 жовтня 1979 року сторони зареєстрували шлюб в сільській раді с. Дядьковичі Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 19. 16 листопада 2016 року заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області, яке набрало законної сили 07 грудня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. 10 липня 2007 року квартиру зареєстровано на відповідачку [PERSON] на праві приватної власності 1/1, підстава виникнення права власності рішення суду, справа №2-3091/07, 24.04.2007 року, Рівненського міського суду, про що в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 19496617 зроблений запис за номером 162-67412 в книзі 235, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.12.2016 року. Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно рішення Рівненського міського суду від 24.04.2007 року (справа №2-3091/07 за позовом [PERSON] до ЖБК "Швейник" про визнання права власності на квартиру, де [PERSON] стороною справи не був) вбачається, що [PERSON] в січні 1984 року на підставі рішення виконкому Рівненської міської ради №466 від 29.12.1983 року було видано ордер на право зайняття квартири [ADDRESS] (Ватутіна) в м.Рівне, наданої ЖБК "Швейник". 18.01.1992 року вона повністю сплатила пайовий внесок за квартиру в сумі 8772 крб.17 коп. Згідно квитанції №61 від 12 березня 1982 року [PERSON] внесла вступний внесок в ЖБК "Швейник", тобто під час перебування сторін у шлюбі. Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (який діяв на час набуття прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІ1 «Про власність» (який діяв на момент проведення повної сплати подружжям пайового внеску) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пп. 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 ЖК України, статті 15 Закону України «Про власність», пункту 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України (діяв на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до\~ст.60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною другою статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що пайовий внесок за кооперативну квартиру [ADDRESS] вартістю 8722 крб.17 коп. було повністю сплачено у 1992 році, а тому спірна квартира відповідно до положень частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність» (який діяв на момент проведення повної сплати подружжям пайового внеску) є спільною власністю [PERSON] та [PERSON], та відповідно до статті 370 ЦК України, 70 СК України їх частки є рівними. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дали суду показання про те, що оплату кооперативної кваритири здійснила відповідач [PERSON] за рахунок особистих коштів, та коштів які їй надавали її батьки та сестри. Показання свідків не можуть бути підставою для визнання спірної квартири особистою власністю [PERSON] зважаючи на їх суперечність та за відсутності достовірних та достатніх письмових доказів, які б дали змогу встановити наявність обставин, що кошти внесені за кооперативну квартиру №100 в м.Рівне, по вул. Вербовій, 45, належали особисто відповідачу-позивачу [PERSON] та її близьким родичам. З огляду на зазначене, [PERSON] належить половина майна, що є спільною сумісною власністю, тобто 1/2 частини квартиру [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову повністю. Щодо вимог зустрічної позовної заяви, то суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-1697, 23.12.2005 року, виданого Рівненською районною державною ноторіальною конторою належить житловий будинок з надвірними будівлями №33 по вулиці Млинівській, в с.Дядьковичі, Рівненського району, Рівненської області після смерті [PERSON]. Відповідно до\~ст.57 СК України\~особистою власністю дружини, чоловіка є: майно набуте ним, нею за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відтак, будинок набутий позивачем-відповідачем [PERSON] в період шлюбу в порядку спадкування за заповітом, є його особистою приватною власністю. Відповідно до частини першої\~статті 62 СК України\~якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей\~57\~та\~62 СК України\~дає підстави для висновку про те, що\~стаття 57 цього Кодексу\~визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як\~стаття 62 цього Кодексу\~встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених\~статтею 62 СК України\~правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17). За наведеного, майно, що належало одному з подружжя в порядку\~статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному\~статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно висновку №180328/1_ФМ судової інженерно-технічної експертизи від 24.09.2018 року, виконаної судовим експертом - ПП [PERSON] кошторисний розрахунок вартості будівельно-реонтних робіт на дату проведення експертизи становить 396437 грн. Однак, у вказаному висновку на скільки збільшилась вартість домоволодіння за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с.Дядьковичі, вул. Млинівська, 33 за рахунок здійснених ремонтно-будівельних робіт за період з 1979 року по 2016 рік - експерт вказав, що на дане питання відповідь неможливо надати. Крім того, [PERSON] не заперечується, що роботи в спірному будинку здійснювались за час життя матері [PERSON], вказане свідчить як з обгрунтувань у зустрічній позовній заяві так і з пояснень наданих [PERSON] в судовому засіданні, а саме, що з 1979 року по 1989 рік було здійснено: прибудову до хліва, поставлення металевої огорожі, покриття подвір'я асфальтобетоном, відремонтування кімнати, добудувано котельню до парового опалення, встановлення котла, зведення цегляного димаря, перекрито дах хліва, побудовання деревяної добудови з шифером, закуплено плитку та здійснення зовнішнього опорядження стін будинку, придбано газовий котел, збудовано підсобне приміщення для тварин та птиці. У свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 23 грудня 2005 року вказано, що [PERSON] після смерті [PERSON] отримав спадкове майно за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с.Дядьковичі, вул. Млинівська, 33 , яке складається із: житловjuj будинку- шлакованого, жилою площею 36,4 кв.м., загальною площею 63,2 кв.м., та надвірних будівль, які примикають до нього: сарай, вбиральня, погріб, колодязь, огорожа, ворота. Згідно технічного паспорту на будинок з часу прийняття спадщини він та прибудинкова територія не змінювала свої технічні характеристики. Допитаний в судовому засіданні син сторін [PERSON], як свідок суду показав, що будинок належить його батьку, який він отримав в 2005 році в спадок від своєї матері. Ремонт в будинку виконували за його кошти, батька та сестри. Також вказав, що він, сестра та її чоловік купували речі, які вказані в списку №1 про поділ майна подружжя. Більшість накладних, які долучені до справи про придбання будматеріалів та виконання робіт не містять конкретних реквізитів хто їх придбав чи оплатив. Отже, вищенаведені обставни є суперечливими з показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що відповідач - позивач [PERSON] за рахунок своєї праці та вкладанням особистих коштів в цілому розбудувала будинковолодіння в с. Дядьковичі. Таким чином, позивачем по зустрічному позову не доведено належними та допустимими доказами, що спірне будинковолодіння істотно збільшилося у своїй вартості саме за рахунок її особистих грошових коштів та трудових затрат. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання за [PERSON] ? частини житлового будинку по вул.Млинівській, 33 в с.Дядьковичі, Рівненського району, Рівненської області. Під час шлюбу та проживання в с. Дядьковичі сторонами було придбано і інше майно, яке [PERSON] просила поділити між ними згідно списку №1. Сторони в судовому засіданні не заперечували наявність майна вказаного в списку №1, позивач - відповідач заперечив факт належності майна подружжю та вказав, що частину майна придбали їх повнолітні діти. Син сторін [PERSON] також суду дав показання про те, що частина майна згідно списку №1 належить йому, сестрі та її чоловіку. Однак, такі показання та пояснення не підтверджені жодними письмовими доказами у справі. Згідно приписів ст. ст. 81, 89 ЦПК УКраїни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припищеннях. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Враховуючи те, що рухоме майно було придбане сторонами під час шлюбу, що не заперечувалось сторонами, а позивач [PERSON] погоджується на компенсацію 1/2 частини його реальної вартості, яка нею визначена у зустрічній позовній заяві та сторонами не оспорювались дана сума, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача ? суму вартості спірного майна в рахунок компенсації Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України\~з сторін підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved