Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладеного 29.02.2016 року між сторонами. ПАТ КБ "ПриватБанк" надав [PERSON] кредит у сумі 35\~259,51 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості. Однак відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків і станом на 25.01.2017 року має заборгованість перед банком в розмірі 41\~405,68 грн., яку добровільно не сплачує, що спонукало ПАТ КБ "ПриватБанк" звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але в позовній заяві прохав провести розгляд справи без участі представника позивача, позов підтримав в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі (а.с.2). Відповідачка в судове засідання не з»явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та в зв»язку з тяжким матеріальним становищем не змогла своєчасно сплачувати кредит, позов просила задовольнити в частині сплати основного боргу. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 29.02.2016 року між позивачем та відповідачем, була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н згідно якої відповідач отримав кредит у сумі 35\~259,51 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", тарифами складає між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом під угодою. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами Банку", з розрахунку 360 календарних днів на рік. Однак відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків і станом на 25.01.2017 року має заборгованість перед банком в сумі 41405,68 грн., яка складається з наступного: 29\~596,90 грн. - заборгованість за кредитом; 3\~567,13 грн. заборгованість по процентам; 5919,35 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штраф 2322,30 грн. (а.с.5). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 1048 ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи, що відповідач неодноразово, протягом тривалого часу допускав порушення прийнятих на себе зобовязань, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по кредиту, по процентам за користування кредитом, підлягають задоволенню. Висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем порушені умови договору кредиту, в результаті чого утворилась заборгованість. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача неустойки (штрафу, пені) за порушення строків проведення розрахунків, суд враховує правову позицію Верховного Суду України щодо застосування ст. 61 Конституції України та ст. 559 ЦК України, викладену в постанові від 21.10.2015 року № 6-2003цс15, в якій Суд вказав, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). Згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором суперечить положенням ст.61 Конституції України. Тому суд вважає, що умовами договору, закріпленими в п. 2.2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт передбачена відповідальність позичальника за одне й теж порушення порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, а тому їх одночасне застосування суперечить положенням ст. 61 Конституції України. Статтею 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати ступінь виконання зобов'язання боржником, наприклад, дострокове погашення кредиту та відсотків, доведений матеріалами справи тяжкий майновий стан боржника, інші інтереси сторін (а не лише боржника), які заслуговують на увагу. Також в своїх рішеннях Верховний суд України при розгляді справ даної категорії наголошує на необхідність врахування судами співвідношення розміру боргу по невиконаному зобов'язанню та нарахованої пені. Враховуючи те, що відповідачка має тяжкий матеріальний стан, вона не працює, не є фермером чи підприємцем, \~має малолітню дитину, [INFO] та перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Компаніївської районної державної адміністрації Кіровоградської області по догляду за дитиною інвалідом, інших доходів не має, постійно лікує малолітню дитину інваліда в Національному інституті серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова АМН України та Кіровоградській обласній дитячій лікарні, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 1 000 грн., що не завдасть позивачу збитків, проте може полегшити стан боржника.(а.с. 55-61) Враховуючи, що підстав для застосування штрафу позивачем доведені, але він не визначився однозначно з приводу різновиду неустойки, який підлягає застосуванню та предявив вимоги, які одночасному задоволенню не підлягають, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню з урахуванням матеріального стану, саме пеня, яка в даному випадку є більш дієвим заходом впливу на порушника, а в стягненні штрафу належить відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1600 грн. судового збору.

Outcome: partial