Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення частки у спільному майні подружжя. Посилався на те, що 17 листопада 1995 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис №2320. [INFO] в них народилася донька - [PERSON] . Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2018 року у справі №727\\11052\\17 шлюб укладений між ним та [PERSON] було розірвано. Вказував, що під час шлюбу на підставі Угоди на право встановлення\\зведення павільйону №28-3В\\1тс від 14 травня 2001 року було виготовлено та встановлено на території КП МТК «Калинівський ринок» (торговельне місце [NUMBER] площею 33,65 кв.м.) нестаціонарний павільйон [NUMBER], який не являється об`єктом нерухомого майна. Павільйон був введений в експлуатацію на підставі Акту прийняття в експлуатацію будівлі №92 від 22 жовтня 2001 року. Торговельне місце [NUMBER] площею 33,65 кв.м. було визначено під павільйон на підставі договору №699\\С від 22 жовтня 2001 року. Крім цього, вказував, що право користування торговельним місцем [NUMBER] підтверджується Угодою про надання в користування торговельного місця №9748\\С від 01 січня 2011 року. Також зазначив, що [PERSON] , на момент зведення торговельного об`єкту [NUMBER] і по теперішній час являється фізичною особою - підприємцем, у зв`язку з чим всі вищезазначені договори були укладені КП МТК «Калинівський ринок» саме з нею. Торговельний об`єкт [NUMBER], ні він, ні [PERSON] не використовували для здійснення підприємницької діяльності, починаючи з моменту його зведення і по даний час, а постійно здавався в оренду на підставі договору на право оренди павільйону [NUMBER] від 01 листопада 2001 року, договору оренди павільйону [NUMBER] від 01 березня 2003 року, договору про передачу права користування торгівельним місцем № 840 від 27 грудня 2012 року, договору про передачу права користування торговельним місцем № 1471 від 22 квітня 2015 року, договору про передачу права користування торговельним місцем № 1781 від 01 лютого 2017 року. Після народження доньки, з 04 березня 2000 року, [PERSON] , займалася доглядом та вихованням останньої, матеріально сім`ю забезпечував він, працюючи в таксі. 06 листопада 2003 року на території КП МТК «Калинівський ринок» виникла пожежа в магазині [NUMBER] (9 блок), внаслідок чого було знищено покрівлю магазинів [NUMBER]. Дана обставина призвела до необхідності проведення будівельно-відновлювальних робіт спірного торгівельного об`єкту, оплата яких була здійснена за його кошти, оскільки [PERSON] займалася вихованням та доглядом за дитиною. Крім того, зазначив, що позичав кошти на відновлювальні роботи у [PERSON] Вважає, що спільний торгівельний об`єкт [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності його та [PERSON] . Просить визнати за ним право власності на 1\\2 ідеальну частку торговельного об`єкту [NUMBER], загальною площею 42,2 кв.м., розташованого на території КП МТК «Калинівський ринок», торговельне місце [NUMBER] загальною площею 33, 65 кв.м. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, підтвердивши обставини, зазначені в позовній заяві. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що з 15 березня 1994 року по теперішній час [PERSON] займається підприємницькою діяльністю. До укладення шлюбу з позивачем вона здійснювала підприємницьку діяльності на території КП «МТК» Калинівський ринок. Однак вже під час перебування у шлюбі з позивачем, [PERSON] з метою продовження своєї підприємницької діяльності 14 травня 2001 року, 22 жовтня 2001 року, 01 січня 2011 року було укладено нові угоди з КП МТК «Калинівський ринок» щодо організації торгівлі на ринку. Так, їй було надано право встановити/звести нестаціонарний павільйон (тимчасову будівлю), який не є об`єктом нерухомого майна на фундаменті, який є власністю ринку та надано в платне користування торговельне місце [NUMBER], площею 33, 65 кв.м. на території КП МТК "Калинівський ринок" для здійснення підприємницької діяльності, а саме: надано право здійснювати продаж промислових товарів самостійно або за згодою ринку передавати торговельне місце іншому користувачеві в суборенду. Зазначає, що підприємницьку діяльність під час догляду за донькою [PERSON] не припиняла, більше того навпаки з метою отримання прибутку здійснювала підприємницьку діяльність - надавала в оренду належне КП МТК "Калинівський ринок" торговельне місце [NUMBER] облаштоване павільйоном. [PERSON] ні до укладення шлюбу, ні під час перебування у шлюбі з [PERSON] , ні на даний час не займався та не займається підприємницькою діяльністю, ніколи не був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності. Зведений [PERSON] на належному КП МТК "Калинівський ринок" торговельному місці [NUMBER], площею 33, 65 кв. м. з метою організації торгівлі, павільйон згідно Акту № 92 від 22 жовтня 2001 р. є тимчасовою будівлею та не належить до нерухомого майна, на нього відсутній документ, що посвідчує право власності, а речове право на нього не підлягає державній реєстрації, а тому в задоволені позову просили відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - КП МТК «Калинівський ринок» в судове засідання не з`явився хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] , допитаний в якості свідка, суду показав, що з 1992 року він з позивачкою проживали разом. В листопаді 1995 році вони одружилися. Після придбали кіоск на Калинівському ринку, де був зроблений ремонт. Вказував, що відповідачка з 1994 року була зареєстрована як фізична особа - підприємець. На той час я перебував в армії. З грудня 1999 року [PERSON] завагітніла і на роботу не виходила. В 2001 році адміністрація Калинівського ринку повідомила, що всім підприємцям треба прибрати вагончики, і в замін цього будуть видавати торгівельні місця. Після цього вагончик він відав в с. Тарашани. Торгівельні павільйони ринок будував сам, а вони лише вносили кошти. [PERSON] перебував на заробітках в Італії і гроші на зберігання висилав їм. Крім того, брат дозволив скористатися його грошима. Таким чином вони збудували магазин. Після чого почали здавати його в оренду. В 2004 році магазин згорів, залишились тільки стіни. Брат [PERSON] зночу зичив гроші і вони відбудували магазин. В 2001 році він пішов працювати в таксі «Браво», де заробляв добре. За період шлюбу була придбана квартира та автомобіль, які в подальшому були продані, а гроші поділені. Свідок [PERSON] суду показав, що позивач є його двоюрідним братом. Приблизно в 2001 році він позичив брату гроші в сумі 700 доларів США. Вказує, що на момент отримання коштів, був тільки [PERSON] . Відомо, що в магазині сторони торгували самі, а після магазин здавали в оренду. Вказав, що позивач працював в таксі, а пізніше розвозив речі. [PERSON] перебувала в декретній відпустці. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] придбала кіоск за свої гроші. В той період [PERSON] їздила до Польщі та Румунії за товаром, який в подальшому реалізовувала на території ринку. Це все відбувалося в період 1993 - 1994 роки. [PERSON] знає, він зустрічався на той період з [PERSON] та був одружений з іншою жінкою. Свідок [PERSON] суду показала, що знає [PERSON] з 1975 року. Відомо, що в 1990 році [PERSON] звільнилася з роботи і працювати в овочевому магазині, їздила за кордон та підторговувала на Калинівському ринку. Відомо, що брат [PERSON] запропонував купити кафе [PERSON] , яка в свою чергу запропонувала їй це зробити разом з нею. В кафе також їм допомагав працювати її чоловік. Потім в кафе почав приходити [PERSON] .. Із-за нього вони з [PERSON] посварилися і розійшлися на декілька років. В кафе були вкладені її кошти, які згодом [PERSON] їй повернула. Кошти зароблені в кафе [PERSON] в подальшому вклала в магазин. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 17 листопада 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис №2320 (а.с.9). [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.10). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2018 року у справі №727\\11052\\17 шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.11). Відповідно до угоди на право встановлення\\зведення павільйону №28-3В\\ тс від 14 травня 2001 року укладеної між КП МТК «Калинівький ринок» та [PERSON] , остання отримала право за свій рахунок, в термін до 01 серпня 2001 року на виготовлення та встановлення\\зведення (нестаціонарного) павільйону, який не є об`єктом нерухомості у відповідності до робочого проекту та плану реконструкції МТК «Калинівський ринок», на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю (а.с.13). Павільйон був прийнятий в експлуатацію, як тимчасова будівля на підставі Акту прийняття в експлуатацію будівлі №92 від 22 жовтня 2001 року (а.с.14). Торговельне місце [NUMBER] площею 33,65 кв.м. було визначено під павільйон на підставі договору №699\\С від 22 жовтня 2001 року (а.с.15). Право користування торговельним місцем [NUMBER] підтверджується Угодою про надання в користування торговельного місця №9748\\С від 01 січня 2011 року (а.с.16). Відповідно до договорів на право оренди від 01 листопада 2001 року та від 01 березня 2003 року, договорів про передачу права користування торгівельним місцем № 840 від 27 грудня 2012 року, № 1471 від 22 квітня 2015 року та № 1781 від 01 лютого 2017 року спірний павільйон [NUMBER] відповідачу передавався в оренду (а.с.17-21). Також судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER] , [PERSON] зареєстрована, як фізична особа підприємець (а.с.87). Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як вбачається з угоди на право встановлення\\зведення павільйону №28-3В\\ тс від 14 травня 2001 року, зокрема п. 1, з метою організації торгівлі на території МТК «Калинівський ринок», розташованому за адресою: м.Чернівці, вул.Калинівська, 13-А, «Ринок» надав, а «Користувач» ( [PERSON] - відповідач у справі) отримав право, за свій рахунок, в термін до 01 серпня 2001 року на виготовлення та встановлення\\зведення (нестаціонарного) павільйону, який не є об`єктом нерухомості у відповідності до робочого проекту та плану реконструкції МТК «Калинівський ринок», на фундаменті, збудованому Ринком, який є його власністю. Крім того, з п.5 вищезазначеної угоди слідує, що користувачу належить право власності на частину вартості павільйону, що була здійснена за його рахунок. Фундамент і комунікації (електромережа, тротуар, ливневі стоки і таке інше) є власністю ринку. В позовній заяві позивач зазначає, що торгівельний об`єкт [NUMBER] є об`єктом права спільної сумісної власності його та [PERSON] . Дана обставина спростовується умовами вищевказаної угоди, зокрема тим, що [PERSON] , не набула права власності на спірний об`єкт, а їй, як користувачу, належить право власності на частину вартості павільйону, що була здійснена за її рахунок. Фундамент і комунікації (електромережа, тротуар, ливневі стоки і таке інше) є власністю ринку. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Положеннями ст.68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень Верховного Суду України, що містяться в п.24 постанови Пленуму від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Виходячи з даних вимог закону слідує, що [PERSON] не набула у встановленому законом порядку права власності на торгівельний об`єкт [NUMBER], розташований на території КП МТК «Калинівський ринок», право власності на 1\\2 якого [PERSON] просить визнати за ним. Положеннями ч.1ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 367/5390/14-ц, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Жодного доказу, на підтвердження факту, що [PERSON] є власником спірного майна та те що об`єкт є правом спільної сумісної власності подружжя, суду не надано. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Звертаючись до суду з позовом про захист порушених прав, позивач сам визначає особу відповідача, яка на його думку, має відновити порушене, оспорюване чи невизнане право позивача. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідно до ч.1 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача або залучення співвідповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 51 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, позов пред`явлений виключно до [PERSON] і клопотання про залучення до справи співвідповідача, власника частини об`єкту, КП МТК «Калинівський ринок» не надходило. Виходячи із вимог ст. 51 ЦПК України, таким правом наділений тільки позивач. Суд не вправі, з власної ініціативи та за клопотанням відповідача, залучати до справи співвідповідача. КП МТК «Калинівський ринок» був залучений, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, але за своїм впливом на процес, права відповідача значно ширші ніж права третьої особи. Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (F4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) F 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Керуючисть ст.ст.60,69-71 СК України, ст. 626 ЦК України, ст.ст.13, 48, 51, 76, 81, 89, 263, 265, 268, 273, 282, 284, 289 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed