Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

[PERSON] 30.06.2015 звернувся до суду з позовом про захист прав споживача та стягнення банківського вкладу в сумі 13600 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 287912, 00 грн. та 1236, 24 доларів США відсотків , що в гривневому еквіваленті складає 26171,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.10.2014 року між ним та ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» був укладений договір банківського вкладу «НВУ «Квартальний» №853401/2014 в доларах США з щомісячною виплатою 12,05 % та внесено на рахунок відповідача 13600 доларів США. Як вказує позивач, 12.01.2015 він звертався до відповідача з усною заявою щодо повернення вкладу та нарахованих відсотків, проте зазначені кошти відповідач не повернув. Повторно позивач звертався до відповідача 10.04.2015, однак, вкладу знову не отримав. Окрім того, позивач 29.03.2015 та 14.04.2015 звертався до відповідача із заявами про включення його до реєстру кредиторів. Просить суд стягнути з відповідача на його користь 13600 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 287912, 00 грн. та 1236, 24 доларів США відсотків , що в гривневому еквіваленті складає 26171,20 грн. В судове засідання позивач не з»явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримала з тих же підстав та просила його задовольнити (а.с. 29). Представник відповідача належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Надіслав заперечення проти позову, в яких просив повністю відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.15-16). Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. З матеріалів справи вбачається, що 09.10.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» був укладений договір банківського вкладу «НВУ «Квартальний» №853401/2014 в доларах США з щомісячною виплатою 12,05 % та внесено на рахунок відповідача 13600 доларів США., що підтверджується копією платіжного доручення (а.с. 6). Також, відповідно до п 1.2 договору банківського вкладу, банк відкриває на імя вкладника рахунок за вкладом на вимогу «Для виплат» №26205050401660. Відповідно до п.1.7 даного Договору дата вимоги Вкладником Вкладу 09 листопада 2015 року (а.с.5). Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Судом встановлено, що договір банківського вкладу сторонами укладено в письмовій формі, зазначено строк його дії та умови виконання. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (ч.1 ст.1060 ЦК України). Одночасно, законом визначено процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку, що врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Згідно зі ст. 2 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вкладники - це фізичні особи (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), які уклали або на користь яких укладено договори банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або які є власниками іменного депозитного сертифіката У відповідності до п. 16 ст. 2 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Враховуючи вищезазначені судом положення чинного законодавства, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Судом було встановлено, що на підставі постанови Правління НБУ від 19.01.15 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON] строком на 1 рік з 20.03.2015 року по 19.03.2016 року включно. Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua), та у розумінні статті 61 ЦПК України є загальновідомою і не потребує доказування. Відповідно до ст.57 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклади фізичних осіб у Державному ощадному банку України гарантуються державою, а на вклади фізичних осіб у комерційних банках поширюється дія Закону України "Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", який, зокрема, визначає порядок відшкодування вкладів вкладникам банків-учасників (тимчасових учасників) Фонду. Як вбачається із письмового заперечення, поданого представником відповідача, у Фонді відсутні будь-які первинні документи по владнику [PERSON], тому при складанні Загального реєстру використовується виключно інформація, яка наявна в переданому Уповноваженою особою Переліку вкладників. Законодавством не передбачено зобов"язання Фонду враховувати під час складання Загального реєстру інші документи, окрім Переліку вкладників. Враховуючи, що будь-яких позовних вимог позивачем до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не заявлено, за захистом своїх, на думку позивача, порушених прав, [PERSON] звернувся до суду 30.06.2015, тобто під час дії в ПАТ "ВіЕйБі Банк" тимчасової адміністрації, яку було запроваджено із 21.11.2014 (при тому, що дата вимоги позивачем вкладу на момент звернення до суду не настала), що унеможливлює виконання грошових вимог позивача, а з 20.03.2015 у ПАТ "ВіЕйБі Банк" розпочато процедуру ліквідації, то порядок задоволення вимог позивача, як кредитора банку, має відбуватись у відповідності до положеньЗакону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та у передбаченій цим законом черговості. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України на підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем не надано, а відтак позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed