Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

У грудні 2014 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], посилаючись на наступне. Відповідно до укладеного договору № PLF0GA00000026 від 12 червня 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 28000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення 12 червня 2017 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором, [PERSON] станом на 27 жовтня 2014 року має заборгованість 154803,07 грн., яка складається з наступного: - 26715,53 грн. заборгованість за кредитом; - 48472,07 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3136,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 68869,80 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксована складова). - 7359,67 грн. штраф (процентна складова). У забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за вищевказаним кредитним, договором ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачка [PERSON] 25 липня 2007 року уклали договір іпотеки від 12 червня 2007 року, зареєстрований у реєстрі за № 958, згідно з умовами якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, який розташований за адресою: Полтавська область, Решетилівський район, село Шрамки, вул. Піонерська, буд. 20, майно належить відповідачці на праві власності на підставі свідоцтва, виданого Мякеньківською сільською радою Решетилівського району Полтавської області 31 жовтня 2006 року, обумовлена сторонами договору іпотеки вартість предмету іпотеки дорівнює 40000,00 грн. З огляду на зазначене, та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLF0GA00000026 від 12 червня 2007 року в розмірі 154803,07 грн. звернути стягнення на житловий будинок, який належить відповідачці [PERSON], загальною площею 55,30 км.м., житловою площею 34,60 кв.м., який розташований за адресою: Полтавська область, Решетилівський район, село Шрамки, вул. Піонерська, буд. 20, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити [PERSON] з житлового будинку, розташованого за адресою: Полтавська область, Решетилівський район, село Шрамки, вул. Піонерська, буд. 20, а також стягнути з [PERSON] судові витрати. У судовому засіданні представники ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити на підставах, зазначених у позові. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Представник відповідачки [PERSON] надав до суду заяву про застосування строку позовної давності /т.1 а.с.\~226-228/. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що договір укладався не у Полтаві, а у Решетилівському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк», другий примірник кредитного договору не було надано, договір надруковано шрифтом, який не відповідає вимогам діловодства, у видатковому касовому ордері немає підпису касира та зазначена сума 28000,00 грн, але позичальником отримано 27000,00 грн., кредитний договір підписано керуючим відділення [PERSON], який на її думку не мав права підпису, банком у односторонньому порядку неодноразово піднімалась процентна ставка за кредитом, їй не було надано другий примірник кредитного договору, банком без згоди позичальника була укладена угода зі страховою компанією. Крім того зазначає, що банком без її згоди на погашення заборгованості за кредитом перераховувались кошти з її зарплатної карти, всього у сумі 3660,00 грн, але з них лише 1231,55 грн. зараховано у погашення відсотків, 178,61 грн на комісію, а 2249,84 грн невідомо куди; у грудні 2009 року вона перерахувала 2803,59 грн. на погашення кредиту, але під час звірки виявила, що було зараховано лише 1648,43 грн.; в цілому для погашення заборгованості нею направлялись кошти у сумі 18657,38 грн, з них по квитанціям 10393,79 грн.; з усіх кощтів, проплачених нею на погашення кредиту у сумі 18657,58 грн. на проплату відсотків узято 8129,грн. на комісію 1719,96 грн. на страховку 1800,00 грн.; також вона вважає, що кошти у сумі 9992,19 грн. зараховано невідомо куди /т.1 а.с.51-57/. Вважає, що строк позовної давності вже минув, оскільки з дня останньої проплати пройшло 3 роки 9 місяців, тому подала до суду заяву про застосування строку позовної давності /т.1 /а.с.81-83/. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. [PERSON] встановлено, що на підставі кредитного договору № PLF0GА00000026 від 12 червня 2007 року між позивачем та [PERSON], банк зобовязується надати останній кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу банку на строк з 12 червня 2007 року по 12 червня 2017 року включно у вигляді простої кредитної лінії у розмірі 31400,00 грн. на наступні цілі: під заставу нерухомості у сумі 28000,00 грн, а також у розмірі 3400,00 грн на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту /т.1 а.с.14-16/. Згідно з п. 7.1. даного договору періодом сплати вважається період з «18» по «25» число кожного місяця, погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 494,71 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди /т. 1 а.с.16/. [PERSON] отримала обумовлену вказаним договором суму у розмірі 28000,00 грн, що підтверджується видатковим касовим ордером №1 від 12 червня 2007 року /т.1 а.с.17/ та свідченнями сторін. Згідно ст.. 526, 527, 530 ЦПК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідачка зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим утворилась заборгованість. Згідно з наданим розрахунком заборгованості за договором № PLF0GА00000026 від 12 червня 2007 року, станом на 17 жовтня 2014 року у [PERSON] утворилась заборгованість у розмірі 154803,07 грн., яка складається з наступного: - 26715,53 грн. заборгованість за кредитом; - 48472,07 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3136,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 68869,80 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксована складова). - 7359,67 грн. штраф (процентна складова) /т.1 а.с.8-10/. З даного розрахунку також вбачається, що перше прострочення виплати за кредитом відбулось 26 вересня 2007 року, перше прострочення по пені 18 жовтня 2007 року /т.1. а.с.8/. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця з 18 по 25 число, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах ВСУ від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (у даному випадку 12 червня 2017 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 4.1) розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати\~\~кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.\~\~ Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Аналогічні висновки містяться у постанові Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах ВСУ від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13 та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2011 року та від 7 листопада 2012 року. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, враховуючи звернення ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до суду із вказаним позовом у грудні 2014 року, стягнення неустойки проводиться за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду, тобто з грудня 2013 року по грудень 2014 року, та становить 23130,42 грн. /т. 1 а.с.10/. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що загальна сума заборгованості за Кредитним договором № PLF0GА00000026 від 12 червня 2007 року, яка підлягає стягненню на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" становить 72579,23 грн. (сімдесят дві тисячі пятсот сімдесят девять гривні двадцять три копійки), у тому числі: - 15435,24 грн. заборгованість за кредитом; - 28359,32 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 1960,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 23130,42 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: - 250,00 грн. - штраф (фіксована складова). - 3444,25 грн. штраф (процентна складова 5% згідно п. 5.4 кредитного договору) /т.1 а.с.8-10/. Суд не бере до уваги посилання третьої особи на те, що нею отримано 27000,00 грн замість 28000,00 грн., оскільки це спростовується її підписом на видатковому касовому ордері /т.1 а.с.17/ та свідченнями сторін. Суд також зауважує, що рукописний перелік осіб які на думку третьої особи [PERSON] мають право підпису від імені ПАТ «КБ «Приватбанк» не є належним та допустимим доказом по справі /т.1 а.с.69/. Дії позивача щодо підвищення відсоткової ставки [PERSON] не оскаржувались, той факт, що їй було відомо про такі підвищення підтверджується її письмовими поясненнями /т.1. а.с.54/, відповідно до яких, дізнавшись про підвищення відсоткової ставки, вона припинила виплати по кредиту, слід також зауважити, що підвищення відсоткової ставки не звільняє її від зобовязань за кредитним договором. Відповідно до ч.6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких не передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору або рішення суду. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідачка [PERSON] 12 червня 2007 року уклали договір іпотеки, зареєстрований у реєстрі за № 958, згідно з умовами якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок номер 20, який розташований за адресою: Полтавська область, Решетилівський район, село Шрамки, вул. Піонерська, який розташований на земельній ділянці розміром 2916 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок саманний обкладений цеглою, зазначений в плані літ. А-1, загальною корисною площею 55,3 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м., будівлі і споруди: сара1 «Б»б, сарай «В», погріб «в», сарай «Г», літня кухня «Г1», колодязь «1». Даний житловий будинок належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва, виданого Мякеньківською сільською радою Решетилівського району Полтавської області 31 жовтня 2006 року та зареєстрованого у КП «Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району» 23 листопада 2006 року за реєстраційним №16574036 /т.1 а.с.20-24/. Відповідно до п.35.4 іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 4200 кв.м., на якій розташований предмет іпотеки. У відповідності до ст.6 Закону України «Про іпотеку», якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею). Згідно з п. 40 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин » (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014) якщо предметом іпотеки є об'єкт незавершеного будівництва, то по закінченні його будівництва іпотека зберігає силу, і її предметом є будівля (споруда), зведена в результаті завершення будівництва. Якщо будівля (споруда), у тому числі й об'єкт незавершеного будівництва, що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, такий об'єкт нерухомості передається в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій він розташований (статті 5 - 6, 16 Закону України "Про іпотеку"). Те саме стосується й земельної ділянки, яка на час укладення договору іпотеки знаходилась у користуванні іпотекодавця, а на момент вирішення спору - в його власності. У зв'язку із цим при зверненні стягнення на будівлю (споруду) чи об'єкт незавершеного будівництва при наведених вище умовах підлягає звернення стягнення й на земельну ділянку, на якій розташовано об'єкт нерухомості. Однак судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташовано предмет іпотеки за адресою: Полтавська область, Решетилівський район, село Шрамки, вул. Піонерська, буд. 20 не належить [PERSON] на підставі права власності, тому іпотека не поширюється на вказану земельну ділянку, площею 4200 кв.м., на якій розташований предмет іпотеки. У п. 35.5 вказаного договору іпотеки сторони визначили, що вартість Предмета іпотеки складає 40000,00 грн. /а.с.23/. Відповідно до ст.. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до аналізу ВСУ судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, підготованого суддею Верховного [PERSON] ОХРІМЧУК, науковим консультантом управління вивчення та аналізу судової практики Надією КОНОВАЛОВОЮ та головним консультантом управління вивчення та аналізу судової практики Світланою ПАВЛОВСЬКОЮ, суди повинні виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі. Відповідно до ч.6 ст.5 закону №898-ІV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобовязана, за змістом ч.3 ст.10, стст.11 та 60 ЦПК, довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи. Таким чином, враховуючи умови договору іпотеки та зважаючи на те, спір про вартість предмету іпотеки між сторонами відсутній, судом встановлено, що вартість предмету іпотеки становить 40000,00 грн. З огляду на вищевказане, у звязку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань щодо своєчасної та у повному обсязі сплати платежів за кредитним договором, у позивача виникло право вимагати у позичальника достроково повернути кредит, сплатити проценти за його користування та інші платежі за договором. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановлений законом порядку. На виконання вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» банк надсилав [PERSON] та [PERSON], як боржнику та іпотекодавцю відповідно, письмову вимогу про усунення порушення кредитного договору від 17 вересня 2014 року № 30.1.0.0/2-732, у якій вимагав у позичальника достроково виконати основне зобовязання, а у разі його невиконання повідомив про намір звернути стягнення на предмет іпотеки /т.1 а.с.11-13/. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до п. 42 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014), резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Таким чином, суд вважає, що слід звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLF0GA00000026 від 12 червня 2007 року в розмірі 72579,23 грн. (сімдесят дві тисячі пятсот сімдесят девять гривні двадцять три копійки), у тому числі: 15435,24 грн. заборгованість за кредитом; 28359,32 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1960,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 23130,42 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована складова); 3444,25 грн. штраф (процентна складова 5% згідно п. 5.4 кредитного договору). Згідно зі ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. З довідки Мякеньківської сільської ради Решетилівського району Полтавської області від 30 січня 2015 року № 02-24/20 вбачається, що в домогосподарстві за адресою: село Шрамки Полтавської області, вул. Піонерська, 20 [PERSON] була зареєстрована 16 березня 2007 року, з 09 серпня 2010 року знята з реєстрації/т.1 а.с.89/. Крім того, суд критично оцінює, як доказ, акт від 21 серпня 2015 року /т.1 а.с.214-215/, згідно якого за словами сусідів у будинку, розташованому за адресою: село Шрамки Полтавської області, вул. Піонерська, 20, знаходяться особисті речі [PERSON], оскільки даний акт складено та підписано виключно представниками позивача - спеціалістами з безпеки кредитних операцій ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того суд зважає на те, що сусідам не може бути достовірно відомо чиї саме речі знаходяться у будинку, а у самому акті не вказані навіть прізвища сусідів, які повідомили таку інформацію. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм\~\~особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки,\~\~інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Оскільки судом встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, оскільки договір купівлі продажу предмета іпотеки був укладений 19 червня 2007 року, тоді як кредитний договір та договір іпотеки 25 липня 2007 року, тому суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Судові палати у цивільних та господарських справах Верховного [PERSON] України від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення [PERSON] не підлягають задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» пропорційно до задоволеної частини вимог у сумі 727,57 грн. (47% від розміру задоволених вимог).

Outcome: partial