Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 30 липня 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонідівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 17 серпня 2006 року між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» був укладений кредитний договір № 31/68/06-Склв про відкриття Позичальнику відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі в розмірі 350 000 доларів США з розрахунку 13,8 % річних за весь час фактичного користування кредитом строком по 16 серпня 2011 року включно. В подальшому між сторонами було укладено 16 додаткових угод: від 17 липня 2007 року, 08 серпня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 15 березня 2008 року, 18 березня 2008 року, 21 березня 2008 року, 08 квітня 2008 року, 09 квітня 2008 року, 10 червня 2008 року,12 червня 2008 року, 06 жовтня 2008 року, 10 серпня 2009 року, 16 жовтня 2009 року, 10 лютого 2010 року, 29 грудня 2010 року якими змінювалися суми надання кредитних коштів, відсоткові ставки та строки повернення. 17 серпня 2006 року між позивачем як Іпотекодавцем та ВАТ «Кредитпромбанк», як Іпотекодержателем було укладено Іпотечний договір № 31/68/1401/06- Склв, згідно якого позивач передала в іпотеку: земельну ділянку площею 0,0662 га кадастровий номер 1210100000.03.281.0004, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд , за адресою : [ADDRESS] та належить Іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на землю серія ДП № 075717, виданого Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів 22 грудня 2003 року; домоволодіння розташоване на зазначеній земельній ділянці та належить на праві власності Іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради 20 липня 2005 року, зареєстроване в КП ДМБТІ за № 7836902 від 21 липня 2005 року. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ "Кредитпромбанк" та стягнено з [PERSON] на користь ПАТ "Кредитпромбанк" 4 355 469, 12 грн. заборгованості за кредитним договором від 17.08.2006 р. № 31/68/06-Склв та додатковими угодами до нього, яке рішенням Апеляційного суду Дніпропетровській області від 12 листопада 2013 року було змінено у частині розміру пені та стягнуто з [PERSON] за кредитним договором від 17.08.2006 р. № 31/68/06-Склв в розмірі 3 807 036,03 грн. 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1441 згідно якого продавець продав (відступив), а Покупець купив та прийняв Права вимоги за Кредитним договорами, зазначеними в Додатку 1. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року залишено без змін. Однією з підстав для відмови в задоволенні позову про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» грошових коштів по кредитному договору було те, що ПАТ «Дельта Банк» не зміг надати суду належних та допустимих доказів переходу до нього права вимоги за кредитним договором № 31/68/06-Склв. В липні 2020 року цінним листом позивачем було отримано повідомлення ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» про укладення 13 травня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» як нового кредитора та Нового іпотекодержателя, в числі інших і право вимоги до [PERSON] по кредитному договору № 31/68/06-Склв від 17 серпня 2006 року та Іпотечному договору № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек від 15 липня 2020 року № 216360152, право Іпотекодержателя на підставі Договору про відступлення прав вимоги на теперішній час зареєстровано за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» Тому позивач посилаючись на те, що ПАТ «Дельта Банк» прав нового кредитора / Іпотекодержателя за кредитним договором № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року та іпотечного договору № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року не набуло то і подальше передання ним цього права на користь ТОВ «УКДЕБТ ПЛЮС» є неправомірним. В зв`язку з чим просила суд визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги № 2245/К від 13 травня 2020 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєстрі за № 682 та Додаток № 1 до Договору № 2245/К в частині передачі прав вимоги за Кредитним договором № 31/68/06Склв від 17 серпня 2006 року, з Додатковими угодами та Додатковими, Іпотечним договором № 31/68/101/06-Склв, посвідчений 17 серпня 2006 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Коваленко Ю.С., зареєстрованим в реєстрі за № 1545, з Договорами про внесення змін та доповнень, укладеними між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] (а.с.1-7) 06 жовтня 2020 року до суду надано відзив на позов директора ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» в якому останній зазначив, що дійсно 13 травня 2020 року ж ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», відповідно до результатів відкритих торгів уклали Договір купівлі продажу прав вимоги № 2245/К за яким в порядку та на умовах, визначених ним, ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «УКРДЕБІТ ПЛЮС» належні банку права вимоги до позичальників, заставодавців та поручителів, зазначених у додатку до договору, включаючи право вимоги до правонаступників боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави (іпотеки), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них. Згідно вказаного договору вони набули права вимоги, в тому числі за кредитним договором № 31/68/06-Склв, укладеного 17 серпня 2006 року з [PERSON] та за договором забезпечення по кредиту. Також зазначили, що посилання позивача на те, що АТ Дельта Банк не набули прав вимоги є помилковим оскільки 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами в тому числі за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 31/68/06- Склв, укладений з [PERSON] , на підтвердження чого надають нотаріально посвідчену виписку з договору купівлі-продажу та виписку з акту приймання передачі прав вимоги до вказаного договору. Позивачем не доведено будь-яких законних підстав для визнання оскаржуваного договору частково недійсним, а її посилання на обставини розглянутої справи за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного правочину частково недійсним (а.с.61-62). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 30 липня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.33). Ухвалою судді від 31 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонідівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги (а.с. 34-35). 12 серпня 2020 року надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову (а.с. 38-39). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 12 серпня 2020 року передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.40). Ухвалою судді від 13 серпня 2020 року заяву [PERSON] залишена без задоволення (а.с. 41-43). 12 жовтня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду (а.с.69-70). На адресу суду 24 листопада 2020 року представником позивача надано заяву про розгляд справи за її відсутності на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача ТОВ «УКРБЕБТ ПЛЮС» в судове засідання не з`явився, просив відкласти судове засідання на іншу дату. Представник АТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився, про день та час повідомлений належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановлені судом 17 серпня 2006 року між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» був укладений кредитний договір № 31/68/06-Склв про відкриття Позичальнику відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі у розмірі 350 000 доларів США з розрахунку 13,8 % річних за весь час фактичного користування кредитом строком по 16 серпня 2011 року включно (а.с. 11-13). В подальшому між сторонами було укладено 16 додаткових угод: від 17 липня 2007 року, 08 серпня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 15 березня 2008 року, 18 березня 2008 року, 21 березня 2008 року, 08 квітня 2008 року, 09 квітня 2008 року, 10 червня 2008 року,12 червня 2008 року, 06 жовтня 2008 року, 10 серпня 2009 року, 16 жовтня 2009 року, 10 лютого 2010 року, 29 грудня 2010 року якими змінювалися суми надання кредитних коштів, відсоткові ставки та строки повернення. 17 серпня 2006 року між позивачем як Іпотекодавцем та ВАТ «Кредитпромбанк», як Іпотекодержателем було укладено Іпотечний договір № 31/68/1401/06- Склв, згідно якого позивач передала в іпотеку: земельну ділянку площею 0,0662 га кадастровий номер 1210100000.03.281.0004, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд , за адресою : [ADDRESS] та належить Іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на землю серія ДП № 075717, виданого Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів 22 грудня 2003 року; домоволодіння розташоване на зазначеній земельній ділянці та належить на праві власності Іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради 20 липня 2005 року, зареєстроване в КП ДМБТІ за № 7836902 від 21 липня 2005 року (а.с.14-15). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ "Кредитпромбанк" та стягнено з [PERSON] на користь ПАТ "Кредитпромбанк" 4 355 469, 12 грн. заборгованості за кредитним договором від 17.08.2006 р. № 31/68/06-Склв та додатковими угодами до нього, яке рішенням Апеляційного суду Дніпропетровській області від 12 листопада 2013 року було змінено у частині розміру пені та стягнуто з [PERSON] за кредитним договором від 17.08.2006 р. № 31/68/06-Склв в розмірі 3 807 036,03 грн. (а.с. 22-27). 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1441 згідно якого продавець продав (відступив), а Покупець купив та прийняв Права вимоги за Кредитним договорами, зазначеними в Додатку 1 (а.с.65-66). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року залишено без змін. (а.с.28-32). 13 травня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» укладено договір №2245К про відступлення права вимоги (а.с. 16-17). В липні 2020 року цінним листом [PERSON] було повідомлено про нового кредитора ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» та Нового іпотекодержателя, в числі інших і право вимоги до [PERSON] по кредитному договору № 31/68/06-Склв від 17 серпня 2006 року та Іпотечному договору № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року (а.с. 18). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек від 15 липня 2020 року № 216360152, право Іпотекодержателя на підставі Договору про відступлення прав вимоги на теперішній час зареєстровано за ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» (а.с.19-21). Норми права які застосував суд та мотиви їх застосування Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); передання права вимоги (цесія) є заміною кредитора у зобов`язанні шляхом передачі ним своїх прав іншій особі за правочином. За підсумками вчинення правочину новий кредитор одержує всі права первісного кредитора за зобов`язаннями, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦКУ). Договір відступлення права вимоги укладається в такій самій формі, що і договір, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦКУ). За договором відступлення права вимоги можуть бути відступлені права вимоги за будь-якими договорами (купівля-продаж, поставка, позика, позичка, кредит тощо) будь-яким кредитором, зокрема, у договорі купівлі-продажу:- кредитором - продавцем товару (за вимогами щодо оплати поставленого товару); - кредитором - покупцем товару (за вимогами щодо поставки товару в рахунок перерахованої передоплати). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений тільки в тому випадку, коли таку заборону встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦКУ), при цьому згода боржника на заміну кредитора не потрібна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦКУ). Після укладення договору відступлення права вимоги новому кредиторові передаються всі документи, що підтверджують зобов`язання боржника, і далі йому необхідно в письмовій формі повідомити боржника про перехід до нього відповідних прав. Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Посилаючись на норми ст. ст. 509, 512, 513, 514, 517, 519,203,215 ЦК України позивач просила визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги № 2245/К від 13 травня 2020 року укладений між ПАТ «Дельта БАНК» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» в частині передачі прав вимоги за кредитним договором № 31/68/06 -Склв від 17 серпня 2006 року з Додатковими угодами та Додатковими договорами, Іпотечним договором № 31/68/101/106-Склв посилалась на відсутність у ПАТ «Дельта Банк» такого права. Так, Договір відступлення права вимоги № 2245/К від 13 травня 2020 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», тобто між двома юридичними особами і ними не оспорюється, позивачем ні в позовній заяві ні в судовому засіданні не зазначено які ж її цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), за захистом яких вона звернулася до суду, тому в даному випадку визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано. Позивачем не оскаржується факт отримання грошових коштів. Посилання позивача на те, що ПАТ «Дельта Банк» не набуло права вимоги кредитора / Іпотекодержателя за кредитним договором № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року та іпотечного договору № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року, а тому не мало права в подальшому передавати ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», спростовується наданим суду представником ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» договором від 26 червня 2013 року укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» про купівлю - продаж прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1441 згідно якого продавець продав (відступив), а Покупець купив та прийняв Права вимоги за Кредитним договорами, зазначеними в Додатку 1. Посилання позивача на обставини розгляду справи № 201/15100/14-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , третя особа Націлональний Банк України про стягнення заборгованості за кредитним договором № 31/68/06 -Склв від 17 серпня 2006 року, не може бути підставою для визнання оскаржуваного правочину недійсним, оскільки зазначеним рішенням договір від 26 червня 2013 року про купівлю- продаж прав вимоги, укладений між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» не визнавався. Таким чином, оцінюючи усі докази, які були дослідженні судом у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позивача порушення відповідачами її прав, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed