Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсними довіреності, договору дарування, державного акту та витребування земельної ділянки посилаючись на те, що їй на праві власності належало право на земельну частку (пай), площею 4,71 га, в землях КСП "Україна", посвідчене сертифікатом серії ЗП № 0113043 виданим [PERSON] районною державною адміністрацією Запорізької області 14 лютого 1997 року. У зв'язку із втратою вказаного сертифікату вона звернулася до суду. Під час розгляду Новомиколаївським районним судом Запорізької області справи за її позовом про визнання права власності на земельну частку (пай) їй стало відомо про існування договору дарування права на земельну частку (пай) від 10 листопада 2000 року, укладеного між [PERSON], яка діяла від її імені на підставі доручення, посвідченого виконавчим комітетом Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 12 вересня 2000 року, і [PERSON], а також виданого на підставі вищевказаного договору дарування на ім'я [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку від 25 червня 2001 року. Як зазначає [PERSON] вона вищевказане доручення не підписувала, наміру дарувати право на земельну частку (пай) не мала. У 2000 році, з метою передачі права на земельну частку (пай) в оренду, вона передала сертифікат секретарю Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області та поставила свій підпис у документі, зміст якого не читала. При цьому вона державне мито не оплачувала, свій паспорт не надавала, довіреність їй не видавалася. Крім того у договорі дарування не вірно вказано адресу її місця проживання, а саме вказано вул. Миру, 81 в с. Дудніково Новомиколаївського району Запорізької області, тоді як вона з 01 листопада 1999 року була зареєстрована та проживала [INFO]. На підставі вищевказаного [PERSON] вважала, що вона видала доручення внаслідок обману. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім того позивач [PERSON], після ознайомлення з оспорюваним дорученням, пояснила, що підпис на дорученні від її імені виконаний не нею. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] позов не визнав, та пояснив, що [PERSON] дійсно від імені [PERSON], на підставі доручення від 12 вересня 2000 року, подарувала [PERSON] право на вищевказану земельну частку (пай), і [PERSON] 25 червня 2001 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Також представник відповідачів подав заяву про застосування строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання не з'явився, в адресованій суду заяві відповідач просить справу розглянути у відсутність його представника. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, а також вивчивши матеріали справи, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належало право на земельну частку (пай), площею 4,71 га, в землях КСП "Україна", посвідчене сертифікатом серії ЗП № 0113043 виданого [PERSON] районною державною адміністрацією Запорізької області 14 лютого 1997 року. 12 вересня 2000 року секретарем виконавчого комітету Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області [PERSON] було посвідчене доручення, яким [PERSON] доручила [PERSON] оформити дарування вищевказаного сертифікату [PERSON] Під час судового розгляду доводи позивача [PERSON], в частині того, що на вказаному дорученні від її імені підпис виконано не нею, були спростовані висновком судово-почеркознавчої експертизи від 14 липня 2016 року № 5396/5397/16-32, згідно якого підпис від імені [PERSON], розміщений у рядку "Підпис" у вищевказаному дорученні, виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів, і він виконаний [PERSON] При вирішенні питання того, чи не видано оспорюване доручення під впливом обману, суд виходить із наступного. Частиною першою статті 57 ЦК УРСР, який діяв на час видачі оспорюваного доручення, передбачено, що угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 Постанови "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 року № 3, при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Згідно із ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що вона не мала наміру на дарування права на земельну частку (пай), а лише бажала його здати в оренду. Разом з тим відповідних доказів, які б підтверджували введення її в оману шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається, позивач суду не надала. Крім того, допитана судом в якості свідка [PERSON] повідомила суду, що у вересні 2000 року до неї, як до секретаря виконавчого комітету Новоіванківської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, звернулася [PERSON] з проханням посвідчити доручення на право дарування належного їй права на земельну частку (пай). Вона встановила її особу, а також роз'яснила їй наслідки вчинення такої дії. Після того як [PERSON] виявила бажання видати доручення, вона підготувала його текст, [PERSON] його особисто прочитала та поставила на ньому свій підпис. Допитаний судом в якості свідка [PERSON] повідомив суду, що в листопаді 2000 року до нього, як до державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори звернулися [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі доручення, а також [PERSON], з проханням посвідчити договір дарування належного [PERSON] права на земельну частку (пай). Він встановив їх особи, перевірив їх повноваження, після чого посвідчив вищевказаний договір. Показання допитаного судом свідка [PERSON], яка пояснила, що [PERSON] не дарувала право на земельну частку (пай), не приймаються судом до уваги як недопустимий доказ, оскільки вказана інформація їй стала відома зі слів позивачки незадовго до судового розгляду справи. Таким чином позивачкою [PERSON] не доведено введення її в оману під час видачі оспорюваного доручення. У зв'язку цим відсутні підстави і для визнання недійсними договору дарування та державного акту на право приватної власності на землю. Посилання позивача на помилку у договорі дарування в частині її дійсного місця проживання також не являється доказом введення її в оману, і саме по собі також не тягне за собою визнання договору недійсним. На підставі вищевказаного суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed