Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № Е/V 311 від 05.04.2007 року, укладений між КБ "Приватбанк" та ним, застосувати наслідки недійсності кредитного договору та повернути йому одержані на його виконання кошти. Вимоги, з урахуванням додаткових пояснень представника позивача від 25.05.2015 року, обґрунтовані тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору мав місце обман, який полягав у тому, що відповідач пропагував і рекламував кредитування саме в іноземній валюті, аргументуючи даний вид кредитування фінансово більш привабливим для клієнтів та нижчою процентною ставкою. Зазначає, що споживачу бракує необхідних знань для здійснення правильного вибору, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид фольмуляра чи іншу стандартну форму, тому для споживача існує ризик помилково чи внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Крім того, перед укладенням кредитного договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживачу у писмовій формі, зокрема про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; типи відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Вважає, що такі дії банку суперечать вимогам статей 11, 23 Закону України "Про захист прав споживачів", п. 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168. У письмовому запереченні на позов представник відповідача, посилаючись на правомірність дій банку у відносинах із позивачем, просить відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях від 23.05.2015 року (а.с.56-57). Під час розгляду справи представник відповідача позов не визнала, пояснивши, що банк не порушив вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Укладення позивачем кедитного договору відповідало його волі, обман банком не застосовувався. Заслухавши пояснення представника позивача та представника банку, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. Установлено, що 20.03.2007 року позивачем було подано відповідачеві заявку на отримання кредиту, що підтверджується копією заявки. 05.04.2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №Е/V 311, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 125000,00 доларів США для споживчих цілей та платою за користування кредитними коштами у розмірі 16% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.04.2012 року. У додатку № 1 до зазначеного кредитного договору установлено графік погашення заборгованості по кредиту та відсотках до нього з визначеними датами, починаючи з 15.05.2007 року по 05.04.2012 року. У додатку № 2 до зазначеного кредитного договору установлено графік погашення заборгованості по кредиту та відсотках до нього з визначеними датами, починаючи з 17.12.2007 року по 05.04.2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакцій, чинній на час виникнення спірних відносин - станом на 13.01.2006 року) (далі - Закон № 1023-ХІІ) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, а саме мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору, тощо. Відповідно до ст. 15 Закону № 1023-ХІІ споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Як видно з матеріалів справи, перед укладенням кредитного договору № Е/V 311 від 05.04.2007 року позивач був письмово поінформованим про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування (згідно п 1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати Позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 125 000 USD); тип відсоткової ставки (згідно п.4.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує відсотки у розмірі 16 % річних); орієнтовну сукупну вартість кредиту (яку можна обчислити методом математичного розрахунку з додатку № 1, 2 до кредитного договору). Отже, позивач отримав перед укладанням договору від банку інформацію згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону № 1023-ХІІ, тобто сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договорів відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Крім того, відповідальність кредитодавця, про яку ідеться у частині 2 статті 11 Закону № 1023-ХІІ, та яка встановлена статтями 15 і 23 цього Закону, за невиконання кредитодавцем зобов'язання щодо повідомлення споживачеві у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту визначеного законом обсягу відомостей, що міститься у частині 1 цієї статті, не пов'язана з недійсністю договорів. Тому посилання представника позивача на ненадання позивачеві інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Вимогу представника позивача про визнання договору недійсним з підстав введення позивача в оману, оскільки відповідач пропагував і рекламував кредитування саме в іноземній валюті суд відхиляє, виходячи з наступного. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі - постанова ПВССУ № 5 від 30.03.2012 року), відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Однак кредитний договір №Е/V 311 було укладено між сторонами 05.04.2007 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", а тому зазначена у цьому Законі заборона на спірні відносини не поширюється. Крім того, пропагування та рекламування кредитування в іноземній валюті забороненим не було. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України (далі - ЦК) якщо одна із сторін правочину навмисно вела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як зазначено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова ПВСУ № 9 від 06.11.2009 року), правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте стороною позивача не подано суду жодного доказу на підтвердження введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які впливали на вчинення оспорюваного правочину. Не знайшло свого підтвердження й вчинення оспорюваного правочину під впливом помилки з боку позивача, про що зазначено представником позивача у його письмових додаткових поясненнях (а.с. 56-57) без наведення відповідного обґрунтування. Також необхідно зазначити, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредитку в національній валюти (положення абз. 1 п. 16постанови ПВССУ № 5 від 30.03.2012 року). Тому доводи позивача у цій частині не заслуговують на увагу. Безпідставним є й посилання позивача на порушення відповідачем вимог п. 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, оскільки на час укладення оспорюваного договору ці Правила не існували. Наведене виключає наявність підстав як для задоволення позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним, так і вимоги про застосування наслідків його недійсності, як похідної.

Outcome: dismissed