Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позов обґрунтовано зокрема тим, що до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області надійшов лист від [PERSON] від 01.04.2019 року, в якому остання стверджувала, що [PERSON] , перебуваючи на посаді начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, скориставшись своїм службовим становищем допомогла реалізувати постамент (стакан) з пам`ятника Леніна, що знаходився на площі Перемоги в м. Кременчуці, та отримала за це винагороду («відкат») на банківський рахунок. У зазначеному листі також було зазначено інші неправдиві відомості. Листом від 16.04.2019 № К-27-06/624 виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області повідомив Відповідача, що «...постамент з пам`ятника Леніна, що знаходився на площі Перемоги наразі зберігається на території одного з комунальних підприємств міста, а тому [PERSON] не здійснювала будь-які заходи щодо його продажу, відчуження тощо». Але, незважаючи на вищезазначену відповідь виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, [PERSON] у своєму листі в стверджувальній формі повторно зазначила: «Крім того; [PERSON] зловживаючи своїм службовим становищем прийняла участь у реалізації чавунного стакану на якому раніше стояв пам`ятник Леніну біля будівлі міської ради, і був проданий заводу через [PERSON] , який на той час працював на ПАТ «КрАЗ», начальником постачання. За цю операцію [PERSON] отримала «відкат» в 10000 грн., які були зараховані на її банківську картку. Якщо [PERSON] вказує, що він на балансі комунального підприємства, а воно підзвітне виконкому, то не значить, що треба покривати не тільки фінансове порушення, але і злочин.» На повторну заяву [PERSON] виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області у своїй відповіді (від 31.05.2019 №К-27-06/б24.1) повторно повідомив, що: «... [PERSON] , начальник відділу бухгалтерського обліку та звітності - головний бухгалтер Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, не приймала участі у продажі ПрАТ «АвтоКрАЗ» постаменту (стакану) пам`ятника Леніна, що знаходився на площі Перемоги в м. Кременчуці. Разом з цим, ще раз звертаємо увагу, що вищезазначений постамент (стакан) не відчужувався з комунальної власності територіальної громади міста Кременчука та надалі зберігається на території одного з комунальних підприємств міста, а тому Ваше твердження стосовно покриття заступником міського голови [PERSON] фінансового порушення/злочину не відповідає дійсності.». Таким чином, зазначена неправдива інформація, що поширюється Відповідачем у листах до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області є недостовірною і її поширення формує в робочому колективі Департаменту житлово- комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради та в цілому у виконавчому комітеті Кременчуцької міської ради Полтавської області негативне уявлення про неї, як про людину, та призводить до зниження довіри до як посадової особи і взагалі до її професійних якостей. [PERSON] не використовує гіперболи, алегорії або сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Натомість, речення містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення нею протиправних дій та дискредитують в очах оточуючих, формуючи відповідну негативну оцінку ділових та професійних якостей, а тому наведені фрагменти листа є негативною інформацією, яка подана у формі фактичних тверджень, Окрім того, написана інформація у листах від 01.04.2019 та від 08.05.2019 не є оцінкою певних фактів, оскільки поширена у формі подачі фактів, первинним джерелом поширення цієї інформації є сам відповідач, а тому в її зверненнях не виражено суб`єктивної думки, і текст неможливо інтерпретувати як оціночні судження. Так, поширення про неї неправдивої інформації [PERSON] негативно вплинуло на її соціальне життя, знижує авторитет та престиж ділової репутації, викликає негативне та недовірливе ставлення до її особи. Внаслідок своїх душевних переживань та емоційного стану вона не могла вести нормальний та звичний спосіб життя. Тому, з метою відновлення її попереднього стану, вона була вимушена звернутися до невропатолога. У своему консультативному висновку невропатологом було вказано діагноз: «цефалгия напряжения с частотой приступов до 4 раз в неделю, диссомния на фоне астено-невротического синдрома». Відвідування лікаря їй обійшлося в сумі: 440,00 грн., вартість ліків 903,90 грн. Моральну шкоду вона оцінює в розмірі 11000 грн. На підставі вищевикладеного просила суд ухвалити рішення, яким: - зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, яка викладена у її листах від 08.05.2019 та від 01.04.2019, адресованих міському голові [PERSON] , шляхом написання листа на ім`я міського голови [PERSON] наступного змісту: Спростування: Повідомляю, що інформація викладена у моїх листах від 16.04.2019 та від 31.05.2019, а саме: «Крім того, [PERSON] зловживаючи своїм службовим становищем прийняла участь у реалізації чавунного стакану на якому раніше стояв пам`ятник Леніну біля будівлі міської ради, і був проданий заводу через [PERSON] , який на той час працював на ПАТ «КрАЗ», начальником постачання. За цю операцію [PERSON] отримала «відкат» в 10 000,00 грн., які були зараховані на її банківську картку.» - є недостовірною. - стягнути з [PERSON] на \~ \~ \~ \~її користь на відшкодування завданої моральної шкоди 12343.99 грн. - стягнути з [PERSON] на \~ \~ \~ \~її користь сплачених судових витрат 768,40 грн. 16 березня 2020 року відповідач надала відзив на позов, який зокрема обґрунтований зокрема тим, що позивач вказує, що інформація до виконкому є неправдива, негативно знижує довіру до посадової особи і взагалі до її професійних якостей. Таким чином, позивач признає, що вона є посадовою особою, і вимагає відновити ділову репутацію та честь і гідність. Але при цьому ніякого доказу, що чавунний стакан (метал) постаменту пам`ятника Леніна знаходиться на території комунального підприємства, немає (фото, акт передачі на зберігання, на баланс підприємства, і т.д.). Позов пред`явлений Фізичною особою, а не Департаментом житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, тобто неналежний позивач. Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб них органів, шо зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації (абз.2 п.16 Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи»). Просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку з неналежним позивачем. 24 березня 2020 року позивач надала суд відповідь на відзив, яка зокрема дублює обґрунтування викладені в позовній заяві. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували в повному обсязі проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить наступного висновку. У дифамаційних спорах (від лат. diffamatio обмова, ганьблення; від лат. diffamare поширювати плітки) об`єктами судового захисту виступають честь, гідність і ділова репутація особи, котрі є морально-етичними категоріями, тому чинне законодавство не містить їх визначення. Водночас честь, гідність і ділова репутація виступають особистими немайновими правами особи, які захищаються в судовому порядку. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Поширенням інформації вважається опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції N 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях "Газета "Україна-центр" проти України", "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі N 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. У справі "Дюльдін і Кіслов проти Росії" N ЄСПЛ зазначив: "37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише "інформації" або "ідей", які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує "демократичного суспільства". Так, у справі "Дюльдін і Кіслов проти Росії" вказано "43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)". Так, судом встановлено, що позивач, на час виникнення спірних відносин, являлася публічною особою начальником відділу бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради. Відповідач у відзиві на позов посилався зокрема на те, що позивач є публічною особою, а тому публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як вбачається з рішення ЄСПЛ у справі «Українська Прес-Група» проти України», суд вважає, що публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. В обставинах даної справи слід дослідити питання, чи є характер спірної інформації таким, що направлений безпосередньо на жорстку критику позивача як публічної особи, чи висвітлена інформація має характер направлений безпосередньо не на критику позивача, як публічної особи, а на поширення недостовірних відомостей з метою приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Не оспорюється сторонами справи той факт, що 04.04.2019 року до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області надійшов лист від [PERSON] від 01.04.2019 року, в якому остання стверджувала, що [PERSON] , перебуваючи на посаді начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, скориставшись своїм службовим становищем допомогла реалізувати постамент (стакан) з пам`ятника Леніна, що знаходився на площі Перемоги в м. Кременчуці, та отримала за це винагороду («відкат») на банківський рахунок. У зазначеному листі також було зазначено інші неправдиві відомості. Листом від 16.04.2019 № К-27-06/624 виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області повідомив Відповідача, що «...постамент з пам`ятника Леніна, що знаходився на площі Перемоги наразі зберігається на території одного з комунальних підприємств міста, а тому [PERSON] не здійснювала будь-які заходи щодо його продажу, відчуження тощо». Незважаючи на вищезазначену відповідь виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, [PERSON] у своєму листі в стверджувальній формі повторно зазначила: «Крім того; [PERSON] зловживаючи своїм службовим становищем прийняла участь у реалізації чавунного стакану на якому раніше стояв пам`ятник Леніну біля будівлі міської ради, і був проданий заводу через [PERSON] , який на той час працював на ПАТ «КрАЗ», начальником постачання. За цю операцію [PERSON] отримала «відкат» в 10000 грн., які були зараховані на її банківську картку. Якщо [PERSON] вказує, що він на балансі комунального підприємства, а воно підзвітне виконкому, то не значить, що треба покривати не тільки фінансове порушення, але і злочин.» На повторну заяву [PERSON] виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області у своїй відповіді (від 31.05.2019 №К-27-06/б24.1) повторно повідомив, що: «... [PERSON] , начальник відділу бухгалтерського обліку та звітності - головний бухгалтер Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, не приймала участі у продажі ПрАТ «АвтоКрАЗ» постаменту (стакану) пам`ятника Леніна, що знаходився на площі Перемоги в м. Кременчуці. Разом з цим, ще раз звертаємо увагу, що вищезазначений постамент (стакан) не відчужувався з комунальної власності територіальної громади міста Кременчука та надалі зберігається на території одного з комунальних підприємств міста, а тому Ваше твердження стосовно покриття заступником міського голови [PERSON] фінансового порушення/злочину не відповідає дійсності.». Як вже згадувалося вище, існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. За викладених обставин відповідачем стверджено про факти, який насамперед повинні доводитися. Із Цивільного кодексу України ще у 2014 році було виключено ч. 3 ст. 277, яка визначала презумпцію добропорядності: обов`язок відповідача довести, що поширена ним інформація є достовірною. Однак це не означає, що можна поширювати недостовірну інформацію і доводити зворотного не доведеться. Відповідну правову позицію висловив ВССУ у своїй ухвалі від 06 липня 2016 року у справі № 758/8751/15-ц. Так, суд указав, що відповідач не довів достовірність поширеної інформації, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що інформація є недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його честі та гідності. Так, листом від 16.04.2019 № К-27-06/624 виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області повідомив Відповідача, що «...постамент з\~пам`ятника\~Леніна,\~що знаходився\~на площі\~Перемоги наразі\~зберігається на\~території одного\~з комунальних\~підприємств міста,\~а тому\~ [PERSON] \~не здійснювала\~будь-які\~заходи щодо\~його продажу,\~відчуження тощо». Також, листом від 31.05.2019 №К-27-06/624.1 виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області у своїй відповіді повідомив, що: «...відповідно до своїх посадових обов`язків [PERSON] не бере участі у реалізації майна, що обліковується не на балансі Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради.». За викладених обставин суд вважає встановленим те, що позивач спростувала недостовірність поширеної відносно неї інформації, а відповідачем не доведено, що поширена інформація відповідає дійсності. Крім цього, відповідач вказувала, що позивач є неналежним, оскільки позивач є посадовою особою, тому позов слід подавати саме Департаменту житлово-комунального господарства про захист ділової репутації службової особи, головного бухгалтера Пархоменко О.А., яка буде третьою особою. Свою позицію підкріпила Постановою ВС від 20.03.2019 р. №522/16923/16 ц). Суд вважає такі доводи відповідача безпідставними, оскільки у вказаній справі неналежний позивач був встановлений з підстав того, що поширена інформація стосувалася безпосередньо вказаної у рішенні організації, в той час позивач у вказаній справі (керівник організації) подала відповідний позов як фізична особа, а не як представник організації. В даній справі недостовірна інформація стосується безпосередньо позивача, а не Департаменту житлово-комунального господарства. Що стосується відшкодування моральної шкоди, суд приходить наступного висновку. Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Верховний Суд України в п. 1 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Згідно з ч. 2 п. 5 вказаної Постанови, доведенню підлягають: - наявність моральної шкоди; - протиправність діяння її заподіювача; - наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; - наявність вини останнього в заподіянні шкоди. Пунктом 3 даної Постанови визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Досліджуючи це питання, суд враховує характер спірних правовідносин та те, що права позивача були порушені саме внаслідок протиправних дій відповідача відповідно до яких поширено недостовірну інформацію, що безпосередньо висвітлена як безпідставне обвинувачення у вчиненні злочину, а тому суд вважає, що моральна шкода підлягає визначенню з огляду на наступне. Поширена недостовірна інформація, що безпосередньо висвітлена у заявах відповідача про начебто вчинення нею кримінального правопорушення, безпосередньо порушує права позивача передбачені безпосередньо Конституцією України та Конвенції з прав людини. Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Враховуючи встановлені обставини справи, а також баланс прав на свободу слова, на повагу до гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, а також презумпцію невинуватості, суд вважає, що поширена відповідачем інформації порочить честь, гідність і ділову репутацію, оскільки вона містить фактичні твердження про вчинення позивачем з використанням службових повноважень протиправних дій, які мають ознаки злочинів, передбачених КК України. За відсутності вироку суду стосовно позивача, поширення відповідачем відповідної інформації порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на немайнові права позивача. Поширена інформація не є оціночними судженнями, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами. Враховуючи спірні правовідносини та встановлені обставини справи, беззаперечним для суду є те, що такі протиправні дії відповідача спричинили позивачу моральних страждань, які зокрема виразилися в принижені її честі, гідності та ділової репутації, оскільки вона являється публічною особою. Поширення недостовірної інформації формує в робочому колективі Департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради та в цілому у виконавчому комітеті Кременчуцької міської ради Полтавської області негативне уявлення про позивача, як про людину, та призводить до зниження довіри до як посадової особи. Позивач визначаючи розмір моральної шкоди вказує на те, що поширення про неї неправдивої інформації [PERSON] негативно вплинуло на її соціальне життя, знижує авторитет та престиж ділової репутації, викликає негативне та недовірливе ставлення до її особи. Внаслідок своїх душевних переживань та емоційного стану вона не могла вести нормальний та звичний спосіб життя, тому, з метою відновлення її попереднього стану, вона була вимушена звернутися до невропатолога. У своєму консультативному висновку невропатологом було вказано діагноз: «цефалгия напряжения с частотой приступов до 4 раз в неделю, диссомния на фоне астено-невротического синдрома». Відвідування лікаря їй обійшлося в сумі: 440,00 грн., вартість ліків 903,90 грн. Моральну шкоду вона оцінює в розмірі 11000 грн. Так, суд погоджується, що поширення про неї неправдивої інформації [PERSON] негативно вплинуло на її авторитет та престиж ділової репутації, викликає негативне та недовірливе ставлення до її особи. В той час, суд не знаходить підстав для задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди з огляду на таке: По-перше, заяви відповідача від 01.04.2019 року та від 08.05.2019 року були отримані канцелярією Кременчуцької міської ради 04.04.2019 року та 11.05.2019 року відповідно. В той час, консультативні висновки спеціаліста датовані 31.10.2019 року та 25.11.2019 року, тобто більше ніж через 5 місяців з дня настання відповідної події. Доказів на підтвердження часу з якого позивач звернулася до лікаря суду не надано, також не доведено причинно-наслідковий зв`язок з діями відповідача та відповідним лікуванням, що в свою чергу свідчить про недоведеність вказаної позовної вимоги. По-друге, саме визнання інформації недостовірної та спростування її у спосіб заявлений позивачем само по собі є справедливою та в даному випадку достатньою сатисфакцією.

Outcome: partial