Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач -1), [PERSON] (далі - Відповідач -2), треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Ленінська районна у м. Дніпропетровську рада, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про скасування свідоцтва про права власності, скасування державної реєстрації і договору купівлі - продажу, та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він, [PERSON], є власником нежитлового приміщення, яке розташоване на першому поверсі багатоповерхового житлового будинку по [ADDRESS] до вікна такого приміщення без будь-якої відстані, повністю загороджуючи вікно, відповідачем [PERSON] було збудовано прибудову (кіоск). Внаслідок таких незаконних дій відповідача майже повністю замуровано вікно приміщення, яке належить позивачеві, що спричинило суттєве затінення його приміщення, денне освітлення не попадає до нього. Внаслідок чого позивач зазначає, що він постійно повинен користуватися тільки засобами електричного освітлення. Окрім цього, позивач зазначає, що він не може провітрювати приміщення адже на даху збудованої відповідачем незаконної прибудови (кіоск) збирається сміття та вода, та при спробах відкрити вікно все сміття сиплеться до його нежитлового приміщення. У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у реалізації його, [PERSON], права власності на нерухоме майно по [ADDRESS], шляхом знесення за рахунок відповідача самочинно збудованого нерухомого майна, а саме: торгівельного кіоску (павільйону) А-1 площею 16,9 кв.м. по [ADDRESS] з відновленням фасадної стіни та вивезенням будівельних відходів та сміття. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2014 року, ухваленому у справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги були задоволені, вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 14 липня 2014 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що вона не з'явилася у судове засідання з приводу розгляду справи по суті, із поважних причин, та просить скасувати ухвалене заочне рішення та призначити справу до розгляду у загальному порядку. Ухвалою суду від 06 жовтня 2014 року було скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2014 року, а справа призначена до судового розгляду у загальному порядку. До початку розгляду справи у загальному порядку позивач уточнив свої позовні вимоги, а саме просить суд скасувати свідоцтво про право власності на торгівельний кіоск за адресою: [ADDRESS] (серія ЯЯЯ № 442345 від 24.10.2006 року), скасувати державну реєстрацію права власності на торгівельний кіоск по [ADDRESS] проведену на підставі свідоцтва про право власності (серія ЯЯЯ № 442345 від 24.10.2006 року), скасувати договір купівлі - продажу торгівельного кіоску між [PERSON] та [PERSON], укладений 14.06.2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним № 878, а також скасувати реєстрацію права власності об'єкта нерухомого майна за № 83262812101, зобов'язати [PERSON] знести за власний рахунок встановлений торгівельний кіоск А-1, площею 16,9 кв.м., що розташований в районі будинку [ADDRESS], також, зобов'язати державного реєстратора внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити, висловив згоду на розгляд даної цивільної справи по суті у заочному порядку. Відповідачі та їх представник у судове засідання також не з'явилися, повідомлялися про день та час розгляду справи належним чином. Зокрема в матеріалах справи міститься розписка про ознайомлення представника відповідачів із вказаною інформацією (а.с.166). До суду надійшла заява від представника відповідачів про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням такої особи, що бере участь у справі, на лікарняному. Судом означена заява представника відповідачів задоволена не була. Оскільки суд, оцінюючи такі дії у їх сукупності із іншими випадками щодо неодноразового подання стороною відповідача в межах розгляду даної цивільної справи аналогічних за своїм змістом заяв про відкладення розгляду справи із аналогічних причин (заява [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв'язку із хворобою від 04.04.2014 року (а.с. 15), заява [PERSON] про відкладення розгляду справи також у зв'язку із хворобою від 15.05.2014 року (а.с. 27), подання чисельних, та завідомо для представника відповідача невмотивованих клопотань, у тому числі й усних (про зупинення провадження, клопотання про роз'єднання позовних вимог, клопотання про колегіальний розгляд справи) які були спрямовані на чисельні виходи суду до нарадчої кімнати, що призвело до неефективного використання процесуального часу, вважає, що в даному випадку має місце зловживання процесуальними правами, та яке за своїм змістом спрямоване виключно на затягування розгляду справи по суті, що прямо суперечить вимогам ч.3 ст. 27 ЦПК України, Окремо суд заважує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Згідно вимог ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з врахуванням викладеного та тих обставин, що представником відповідачів були надані відповідні пояснення та заперечення, у тому числі письмові, по суті спору, безпосередньо відповідачі та їх представник про день та час проведення судового засідання повідомлялись належним чином, суд зазначає про відсутність поважних причин для відкладення розгляду справи, та вважає за можливе розгляд справи за відсутності сторони відповідачів на підставі наявних доказів. Представники третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради та Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань до суду не надходило. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], також, у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань від такої особи, що бере участь у справі, до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступних підставах. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить нежитлове приміщення № 289, що розташоване на першому поверсі багатоповерхового житлового будинку по [ADDRESS]. Судом встановлено, що відповідачем -1 [PERSON] біля стіни першого поверху житлового будинку по [ADDRESS], впритул до вікна приміщення позивача, що спричинило його повне загородження, було побудовано одноповерхову споруду у вигляді торгівельного кіоску А-1 площею 16,9 кв.м. Із матеріалів справи також вбачаться, що такий кіоск а в розумінні статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності " є тимчасовою спорудою торгівельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності. Судом також встановлено, що рішенням Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 977 від 18.08.2006 року «Про введення в експлуатацію торгівельного кіоску» означене нежитлове приміщення у вигляді торгівельного кіоску було введено в експлуатацію, а 24.10.2006 року відповідачеві [PERSON] видане свідоцтво про право власності серія ЯЯЯ № 442345 на торгівельний кіоск за адресою: [ADDRESS]. Судом також встановлено, що рішенням Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 274 від 27.04.2009 року було скасоване вищевказане рішенням органу місцевого самоврядування про введення в експлуатацію торговельного кіоску від 18.08.2006 року . Судом також встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2011 року по справі адміністративної юрисдикції № 2а-1885/2011 в задоволені адміністративного позову [PERSON] про скасування вказаного рішенням Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 274 від 27.04.2009 року та визнання діючим рішення Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 977 від 18.08.2006 року було відмовлено. Із матеріалів справи також вбачаться, що не погодившись із постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2011 року [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Однак, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного від 15.10.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що власник (титульний володілець), може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. Негаторний позов - це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном. Перешкодою в здійсненні правомочностей власника є неправомірні дії порушника цих прав. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення порушень, не з'єднаних з позбавленням володіння. Підставою негаторного позову є обставини, що обґрунтовують право позивача на користування і розпорядження майном, а також підтверджують, що поведінка третьої особи створює перешкоди у здійсненні цих правомочностей. Обов'язком власника не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. Відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Аналогічне за своїм змістом роз'яснення міститься у п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до змісту якого при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Відповідно до п. 5.4 Державних будівельних норм «Будинки і споруди підприємства торгівлі» В.2.2-23:2009 тимчасові споруди сезонної торгівлі, павільйони, кіоски тощо повинні розміщуватися до будинків та інших споруд на відстані, яку слід приймати залежно від ступеня їх вогнестійкості згідно з ДБН 360, але не менше 10 м. Також суд зазначає, що п.3.25 Державних будівельних норм "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" 360-92 розташування і орієнтація житлових та громадських будинків повинні здійснюватись з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідно до "Санитарных норм и правил обеспечения инсоляцией зданий и территорий жилой застройки" та СНІП II-4-79 "Естественное и искусственное освещение" як в будинках, що будуються, так і в сусідніх житлових і громадських будинках. Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менш 1,0 метра. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Суд зауважує, що вищевказані ДБН обов'язкові для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень. Окрім цього, відповідно п. 4.1.16 Правил пожежної безпеки України, що затверджені Наказом Міністерства з питань надзвичайної ситуації від 19.10.2004 року № 126 кіоски повинні розміщуватися на відстані не менш 10 метрів від інших будівель та споруд. Як вбачається з матеріалів справи означені вимоги чинного законодавства, під час будівництва відповідачем [PERSON] спірного кіоску дотримані не були, таке нерухоме майно побудоване впритул до стіни будинку, без дотримання 10 метрової відстані до стіни будинку, також без дотримання відстані не менш 1,0 метра для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту. Також спірний кіоск повністю загороджує вікно позивача, що спричиняє порушення відповідних норм інсоляції. З урахуванням викладеного, та приймаючи до уваги відсутність чинного рішення компетентного органу про введення будівлі такого кіоску в експлуатацію, суд доходить висновку що спірній будівлі притаманні усі ознаки самочинного будівництва. Відповідно до п.п. «а» п.8.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 7 лютого 2002 року, яке було чинним на час прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Відповідно до вимог статті 39 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Відповідно до ч. 1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. З огляду на те, ще таке спірне свідоцтво про право власності на кіоск є чинним за умови відсутності діючого рішення компетентного органу про введення будівлі такого кіоску в експлуатацію, та встановлені судом наявні суттєві порушення ДБН та Правил пожежної безпеки України, та наявні обставини порушення прав позивача, суд вважає за необхідне скасувати свідоцтво про право власності на торгівельний кіоск за адресою: [ADDRESS] (серія ЯЯЯ № 442345 від 24.10.2006 року) оскільки останнє було видано на майно, з відсутності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Також згідно ч.1 п.22 означеної Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до ч.1, 3-5 п.24 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. За приписами ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки з часу скасування у 2009 році рішення органу місцевого самоврядування про введення в експлуатацію торговельного кіоску від 18.08.2006 року відповідачі такий кіоск не привели у відповідність до будівельних норм та правил, не дивлячись на чисельні судові справи стосовно такого спірного об'єкту нерухомості утримувались від таких дій, до суду то позивач обґрунтовано поставив питання перед судом про знесення такого майна, особою яка його збудувала (в даному випадку відповідач [PERSON].) внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Стосовно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до означених позовних вимог, то суд зазначає, про наступне. Згідно з ст.ст.256, 257 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється в три роки. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Така ж позиція викладена й у п.11 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об'єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва (абз. 1 п. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30.03.2012 року). З огляду на наведене означена заява про застосування строку позовної давності не має правового значення для вирішення даного спору по суті. Також матеріалами даної цивільної справи підтверджено, судом встановлено, що [PERSON] продала самовільно збудований торгівельний кіоск [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.06.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 878. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За загальним правилом право продажу майна належить виключно його власникові (ст. 319 ЦК України). За приписами ст.ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону. Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу сторонами повинна дотримуватися важлива умова, а саме: майно, яке передається покупцеві, повинно бути власністю продавця. Разом і з цим, частиною 2 ст. 376 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови від 6 листопада № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, у такий спосіб, як визнання правочину недійсним. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки судом встановлено, що означений торгівельний кіоск є самочинним будівництвом, то у відповідача [PERSON] було відсутнє право на розпорядження таким майном, а само майно у вигляді спірного кіоску в силу характеру його самочинного створення не могло бути предметом цивільно-правової угоди. З огляду на наведене, суд вважає за можливе визнати недійсним означений договір купівлі - продажу торгівельного кіоску укладений 14.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним № 878, оскільки саме визнання правочину недійсним відповідає засобам захисту цивільних прав та інтересів, що передбачені ст. 16 ЦК України. Стосовно доводів представника відповідача, що під час вчинення такого спірного правочину база даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не містила запис про наявне обтяження на таке майно, суд зазначає про наступне. У відповідності до вимог ст. 55, абзацу 2 Закону України «Про нотаріат» та п.п.2.1. п. 2 глава 2 розділ ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус під час вчинення відповідної нотаріальної дії у вигляді посвідчення договору проводить перевірку відсутності заборони відчуження або арешту на земельну ділянку шляхом здійснення пошуку за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з цим, така заборона у вигляді приватного (заборона на відчуження внаслідок перебування майна в іпотеці тощо) чи публічного обтяження (арешт нерухомого майна уповноваженим державним органом тощо) вноситься до баз даних реєстру державним реєстратором стосовно відповідного майна, яке належить до категорії нерухомого. Самочинно збудоване майно не вважається нерухомістю до моменту проведення державної реєстрації на таке майно, і його відчуження не припускається а в силу того, що таке майно не можу бути предметом цивільно-правової угоди, а не через наявні публічні чи приватні обтяження в базі даних означеного Реєстру. Суд зазначає, що внесення відомостей до такого реєстру про самочинні збудовані будівлі чинним законодавством не передбачено, а тому такі посилання представника відповідача суд не бере до уваги, оскільки вони в вочевидь не ґрунтуються на нормах матеріального закону. Щодо решти позовних вимог позивача у вигляді скасування державної реєстрації права власності на торгівельний кіоск по [ADDRESS] скасування реєстрації права власності об'єкта нерухомого майна за № 83262812101 тощо, що в задоволені таких вимог слід відмовити з огляду на наступне. Так, ст. 16 ЦК України не передбачає способу захисту цивільних прав в означений спосіб. На думку суду такі позовні вимоги можливо розглянути по суті та ухвалити відповідне рішення лише після надання судом оцінки (на предмет правомірності) діям державного реєстратора, щодо вчинення реєстраційних дій стосовно реєстрації за відповідачами речового права на спірний кіоск. При цьому позивачем таких вимог не заявлялось. Суд зауважує, що відповідно до ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Положенням про Державну реєстраційну службу України, затвердженим указом президента України від 06.04.2011 року встановлено, що реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції є структурним підрозділом територіального органу Мін'юсту України, що забезпечує реалізацію повноважень центрального органу виконавчої влади Державної реєстраційної служби України. З наведеного вбачається, що такий орган державної реєстрації речових прав та їх обмежень є органом державної влади, а відтак спір з приводу правомірності дій державного виконавця носить публічно-правовий характер, та повинен розглядатись компетентним адміністративним судом відповідно до вимог ч.2 ст.18 КАС України. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Ленінська районна у м. Дніпропетровську рада, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про скасування свідоцтва про права власності, скасування державної реєстрації і договору купівлі - продажу, та зобов'язання вчинити певні дії, - задовольнити частково, скасувати свідоцтво про право власності на торгівельний кіоск за адресою: [ADDRESS] (серія ЯЯЯ № 442345 від 24.10.2006 року), визнати договір купівлі - продажу торгівельного кіоску укладений 14.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 878 недійсним, та зобов'язати [PERSON] знести за власний рахунок встановлений торгівельний кіоск А-1 площею 16,9 кв.м., що розташований в районі будинку [ADDRESS], а в задоволені іншої частини позовних вимог відмовити з-за їх необґрунтованістю. Також відповідно до приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи предмет та підставу даного позову, суд вважає за необхідне з відповідача [PERSON] стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved