Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся в суд із позовом, яким після зменшення розміру заявлених вимог, просив стягнути із Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" на його користь - 3 904,93 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 50 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати ( а.с. 120-124 ). На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 15 квітня 2015 року по 30 червня 2016 року працював у відповідача на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування , та був звільнений за угодою сторін. Однак , на час його звільнення перед ним існувала у підприємства заборгованість по виплаті йому заробітної плати за період з березня 2016 року по червень 2016 року. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України розрахунок був з ним проведений тільки 23 серпня 2016 року. Вважає, що саме з вини відповідача йому не було вчасно виплачено заборгованість по заробітній платі , тому з врахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, просив стягнути із підприємства на його користь - 3904, 93 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, просив стягнути 50 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що заробітну плату він не отримував протягом шести місяців , саме через це , змушений був звільнитися. В зв»язку з чим, відчував моральні страждання, втратив нормальні зв»язки ; змушений був ходити на роботу пішки, так як не було коштів на громадський транспорт ; довгий час не сплачував за комунальні послуги . Внаслідок порушення його законного права на заробітну плату , завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями , приниженням честі та гідності, втратою престижу та ділової репутації серед колег, знайомих, друзів та родичів. Відповідач- Дочірнє підприємство "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії", його представники в суді заявлені вимоги не визнали, у їх задоволенні просили відмовити, стверджуючи, що затримка розрахунку при звільненні позивача виникла не з вини підприємства , оскільки виконавчою службою з 04.11.2015 року було накладено арешти на всі рахунки підприємства, все рухоме та нерухоме майно , що виключило можливість вчасно виплатити заробітну плату . Навіть , при такій складній ситуації на підприємстві керівництво та профком , з метою захисту прав та інтересів працівників підприємства створили комісію по трудовим спорам та по заявам працівників, в тому числі і позивача, видавали посвідчення про стягнення заробітної плати , що мали силу виконавчого листа, та виконувалися органами виконавчої служби в порядку та у строки , передбачені Законом »Про виконавче провадження». Так, позивачу заробітна плата за травень 2016 року в сумі 715, 22 грн. та червень 2016 року в сумі 1208,17 грн. була виплачена 19 липня 2016 року. Всі грошові кошти , які надходили на арештовані рахунки підприємства списувалися органами ДВС і розподілялися згідно черговості задоволення вимог , передбаченої Законом »Про виконавче провадження». Крім того, 01.06.2016 року Управлінням Держпраці у Кіровоградській області було проведено позапланову перевірку з питань додержання вимог законодавства про працю та зроблено висновок, що вини директора підприємства і фактично самого підприємства у несвоєчасній виплаті працівникам заробітної плати не має. Крім того, вказують на те, що позивачем проведено розрахунок середнього заробітку , який не відповідає вимогам чинного законодавства. Щодо відшкодування моральної шкоди, пояснили, що позивачем взагалі не зазначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір 50 000,00 грн. , так як будь-яких доказів причинно-наслідкового зв»язку між протиправною, винною поведінкою підприємства та його моральними стражданнями не надано ( а.с. 26-33). Заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає , що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ( ч. 3 ст. 60 ЦПК України). Судом з»ясовано, що [PERSON] з 15.04.2015 року працював на Дочірньому підприємстві "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" на посаді електромонтера з обслуговування електроустаткування 5 розряду в електроцеху служби головного енергетика та 30.06.2016 року був звільнений з посади, за угодою сторін , п.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с. 8-9). Згідно наказу №93 від 06.04.2016 року «Про встановлення неповного робочого часу» , на підприємстві встановлено з 11.04.2016 року до початку опалювального сезону 2016/2017 рр. для всіх працівників неповний робочий час, а саме 3-х денний, 24,6 -годинний робочий тиждень ( а.с. 36). Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що при звільненні 30.06.2016 року , позивачу була нарахована заробітна плата та розрахункові кошти, однак всупереч вимогам ст. 116 та 117 КЗпП України не були виплачені за період з березня 2016 року по червень 2016 року, що не спростовано та визнавалося представниками відповідача. 19 липня 2016 року позивачу підприємство виплатило заробітну плату за травень 2016 року в сумі 715, 22 грн. та червень 2016 року в сумі 1208,17 грн. ( а.с. 100), та 23 серпня 2016 року ВДВС виплачено заробітну плату за квітень 2016 року в сумі 3673,05 грн. ( а.с. 98-99). Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці»,пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету України від 08 лютого 1995 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Відповідач заперечуючи вимогам [PERSON] стверджує, що затримка розрахунку при звільненні позивача виникла не з вини підприємства , оскільки виконавчою службою з 04.11.2015 року було накладено арешти на всі рахунки підприємства, все рухоме та нерухоме майно , що виключило можливість вчасно виплатити останньому заробітну плату . З»ясовано, що постановою від 01.07.2015 року головного державного виконавця відділу присумового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, [PERSON], при примусовому виконанні наказу №912/1831/14, виданого Господарським судом Кіровоградської області , щодо стягнення із Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" на користь ПАТ»Національна акціонерна компанія» Нафтогаз України» - 20 624 847 , 20 грн. боргу , 833 207,26 грн. -пені, 244 254,27 грн. - інфляційних, 477 618,40 грн. - 3% річних , а також 73 050,77 грн. -судового збору , було накладено арешт на кошти , що містяться на всіх рахунках та належать боржнику- Дочірньому підприємству "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії"( а.с. 39). Крім того, постановою від 04.11.2015 року старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Красною А.О., при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження про стягнення заборгованості з Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" на користь фізичних, юридичних осіб та держави, на загальну суму - 30 474 421,91 грн. накладено арешти на кошти боржника , що містяться на всіх відкритих рахунках у банківських та фінансових установах( а.с. 37-38). Відповідно до приписів п.3 ч.ч.1,3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі, вчиняти виконавчі дії; одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію, у т.ч. конфіденційну. Згідно ч.3 ст.65 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки і вклади державний виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших органах державної влади, підприємствах, установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача. Відповідно до положень постанови Національного банку України №216 від 28.07.2008 р. зі змінами, «Про затвердження Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів» п.5.3 примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби) на підставі виконавчих документів, установлених законами України; п.п. 5.5-5.6, 5.9, 5.10: для примусового списання коштів стягувач (ДВС) оформляє не менш, ніж у 3-х примірниках вимогу за встановленою формою, яку подає до данку; банк платника приймає до виконання платіжну вимогу стягувача незалежно від наявності достатнього залишку коштів на рахунку платника; у разі недостатності коштів на рахунку платника банк виконує платіжну вимогу в межах залишку коштів. Разом з цим, у зв»язку з тим, що всі розрахункові рахунки підприємства, окрім рахунків зі спеціальним режимом використання , лікарняних, були арештовані , підприємство не мало будь-якої можливості виплачувати працівникам , в тому числі і позивачу, заробітну плату , та з метою захисту прав та інтересів всіх працівників підприємства , в тому числі і позивача, за ініціативою саме керівництва Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" та профкому, було згідно норм ст. 221 -224 КЗпП України створено комісію по трудовим спорам. Тобто, створення даної комісії та прийняття нею рішень , зокрема видача посвідчень КТС , що мали силу виконавчого листа, через виконавчу службу давало керівництву підприємства можливість забезпечити виплату заробітної плати . Так, [PERSON], за його заявою від 11.08.2015 року комісією по трудовим спорах винесено рішення про стягнення відповідача заробітної плати за липень 2015 року в сумі 1660, 22 грн. , видано посвідчення№197 та яке було пред»явлено до виконання до органів ДВС, виконано останнім 06.11.2015 року ( а.с. 40-44). Надалі, 08.09.2015 року позивач подав заяву до комісії по трудовим спорам про стягнення з підприємства заробітної плати за серпень 2015 року в розмірі 1534,19 грн., в зв»язку з чим видано посвідчення за№475 та виконано органами ДВС 26.11.2015 року ( а.с.45-50 ). 08.10.2015 року позивач подав заяву до комісії по трудовим спорам про стягнення з підприємства заробітної плати за вересень 2015 року в розмірі 1023,04 грн., в зв»язку з чим видано посвідчення за№811 та виконано органами ДВС 26.11.2015 року ( а.с.51-56 ). 10.11.2015 року позивач подав заяву до комісії по трудовим спорам про стягнення з підприємства заробітної плати за жовтень 2015 року в розмірі 1985, 09 грн., в зв»язку з чим видано посвідчення КТС за №1250 та виконано органами ДВС 18.12.2015 року ( а.с.57-62). 08.12.2015 року позивач подав заяву до комісії по трудовим спорам про стягнення з підприємства заробітної плати за листопад 2015 року в розмірі 2639, 76 грн., в зв»язку з чим видано посвідчення КТС за №1672 та виконано органами ДВС 27.01.2016 року ( а.с. 63-68 ). 12.01.2016 року позивач подав заяву до комісії по трудовим спорам про стягнення з підприємства заробітної плати за грудень 2015 року в розмірі 2894, 77 грн., в зв»язку з чим видано посвідчення КТС за №2108 та виконано органами ДВС 24.02.2016 року ( а.с. 69-74). 09.02.2016 року позивач подав заяву до комісії по трудовим спорам про стягнення з підприємства заробітної плати за січень 2016 року в розмірі 3022, 41 грн., в зв»язку з чим видано посвідчення КТС за №2549 та виконано органами ДВС 24.03.2016 року ( а.с.75-80 ). 10.03.2016 року позивач подав заяву до комісії по трудовим спорам про стягнення з підприємства заробітної плати за лютий 2016 року в розмірі 2664, 31 грн., в зв»язку з чим видано посвідчення КТС за №2979 та виконано органами ДВС 29.06.2016 року ( а.с.81-86 ). 08.04.2016 року позивач подав заяву до комісії по трудовим спорам про стягнення з підприємства заробітної плати за березень 2016 року в розмірі 4192, 79 грн., в зв»язку з чим видано посвідчення КТС за №3412 та виконано органами ДВС 18.07.2016 року ( а.с. 87-91). 11.05.2016 року позивач подав заяву до комісії по трудовим спорам про стягнення з підприємства заробітної плати за квітень 2016 року в розмірі 3673, 05 грн., в зв»язку з чим видано посвідчення КТС за №3695 та виконано органами ДВС 23.08.2016 року ( а.с. 92-98). При цьому, позивач відмовився надалі подавати заяви до КТС про стягнення із підприємства заробітної плати за травень , червень 2016 року , та заробітна плата останньому виплачена 19.07.2016 року на суму 1923,39 грн. Зазначене підтверджено довідкою від 20.10.2016 року за № 13-2533/03, видатковим касовим ордером ( а.с. 99 - 100). Також, згідно акту перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про оплату праці та загальнообо»язкове державне соціальне страхування від 01.06.2016 року за № 11-01-064/0305 Управлінням Держпраці у Кіровоградській області було проведено позапланову перевірку Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" та зроблено висновок, що вини директора підприємства і фактично самого підприємства у несвоєчасній виплаті працівникам заробітної плати не має. Зазначено, що в зв»язку з тим, що Департаментом ДВС Міністерства юстиції України у Кіровоградській області накладені арешти на готівкові та безготівкові рахунки підприємства, а також надходження та виплати заробітної плати працівників контролює Департамент ДВС МЮ України у Кіровоградській області на керівника підприємства не складався протокол про адміністративні правопорушення ( а.с 103-109). Таким чином, суд приходить до висновку , що відсутня вина роботодавця в непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем , що виключає можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки виконавчою службою було накладено арешти на всі рахунки підприємства , арештовано все рухоме та нерухоме майно , та самостійно розпорядитися арештованими коштами боржник (підприємство) не мало законних підстав . Тобто, існують обставини непереборної сили , що виключають наявність вини відповідача в його діях як обов»язкової умови для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку, а відтак заявлені вимоги задоволенню не підлягають. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України . Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.3,4,11,31 ЦПК України). Тобто , за наявності порушення прав працівникау сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Суд вважає, що оскільки позивачем не доведено протиправності дій відповідача, наявності його вини у несвоєчасному проведенні розрахунку, то і відсутній причинно-наслідковий зв'язок з діями відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачеві, а тому і дані вимоги також не підлягають до задоволення. Тому, на підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed