Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Заявник 04.03.2016 року звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт того, що [PERSON], який народився [INFO] року у с. Роботіно Запорізької області, громадянин України, помер від легенево-серцевої недостатності, пневмонія, [INFO] року у м. Луганськ Луганської області. В обґрунтування заяви зазначила, що [INFO] року у м. Луганську помер її батько - [PERSON], [INFO]. У зв'язку з тим, що заявник має намір подати заяву про прийняття спадщини після померлого, вона звернулась до Московського відділу РАЦС ХМУЮ із заявою про державну реєстрацію смерті. У державній реєстрації смерті заявнику було відмовлено з підстав того, що надане нею лікарське свідоцтво про смерть № 73 від 18.01.2016 року не відповідає встановленим законодавством вимогам, оскільки видане на непідконтрольній українській владі території Луганською міською багатопрофільною лікарнею № 8. Відсутність державної реєстрації смерті померлого [PERSON] перешкоджає реалізації її права на спадкування після померлого, в зв'язку з чим вона звернулась до суду із даною заявою. У відповідності до положень ст. 257-1 ЦПК України, зазначена цивільна справа розглядається судом невідкладно в день надходження відповідної заяви до суду. В судовому засіданні [PERSON] подану заяву та викладені в ній доводи підтримала в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Московського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, в судове засідання не з'явився. Суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надано суду лікарське свідоцтво про смерть № 73, видане 18.01.2016 року Луганською міською багатопрофільною лікарнею № 8 Міністерства охорони здоров'я Луганської народної республіки; довідку про причину смерті (до форми № 106/у № 73), видану 18.01.2016 року Луганською міською багатопрофільною лікарнею № 8 Міністерства охорони здоров'я Луганської народної республіки; свідоцтво про поховання, видане 18.01.2016 року Комунальним підприємством "Ритуальна служба м. Луганська" Луганської народної республіки. В матеріалах справи міститься лист Московського ВДРАЦС ХМУЮ № 984/11-04-05 від 01.03.2016 року, в якому вказаним відділом зазначено, що надане заявником лікарське свідоцтво про смерть, оформлене російською мовою на бланку, що складений російської мовою, не може бути підставою для державної реєстрації смерті. Також у вказаному листі зазначено, що згідно роз'яснення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 16.12.2015 року за № 825 08.01/01-14, що надіслано для врахування в роботі органів державної реєстрації актів цивільного стану, медичні документи, оформлені медичними закладами, які розташовані на території, неподконтрольній українській владі, вказують на те, що відсутнє підпорядкування медичного закладу у відповідності до відомчої підпорядкованості, що ставить під сумнів легітимність оформлення медичного документа про смерть. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Вирішуючи питання відносно того, чи можуть бути вказані вище документи, видані органами Луганської народної республіки, належними та допустимими доказами, якими згідно законодавства України може бути підтверджений факт смерті, суд керується наступним. Як вбачається з постанови Верховної Ради України від 27.01.2015 року, вказаною постановою затверджено звернення Верховної Ради України щодо визнання так званих "ДНР" і "ЛНР" терористичними організаціями. В постанові Верховної Ради України від 04.02.2015 року також зазначено на тому, що "ДНР" і "ЛНР" є терористичними організаціями. В постанові від 21.04.2015 року Верховна Рада України наголосила на тому, що друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Таким чином, Верховною Радою України зазначено на нелегітимності утворення та існування Луганської народної республіки. Частиною 8 ст. 8 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Аналогічні положення містить ст. 8 ЦК України, відповідно до якої якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Так, частиною 1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» також передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Як вбачається з положень Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей", Постанов Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 252-VIII, від 17.03.2015 року № 254-VIII, Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р, територія міста Луганськ є тимчасово окупованою територією. Враховуючи положення вказаних вище нормативних актів, прийнятих Верховною Радою України, якими прямо передбачено недійсність будь-яких актів (рішень, документів), виданих на тимчасово окупованій території органами та їх посадовими і службовими особами, які створені у порядку, не передбаченому законодавством України, суд приходить до висновку, що надані заявником лікарське свідоцтво про смерть, довідка про причини смерті, свідоцтво про поховання, видані органами Луганської народної республіки, згідно законодавства України є недійсним та не можуть створювати правових наслідків. Частиною 1 ст. 59 ЦПК України, якою врегульовано вимоги щодо допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Як вбачається з роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Аналогічні роз'яснення викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року, в якій, зокрема, зазначено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст. 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави оцінювати вказані вище документи, видані органами ЛНР, в якості письмових доказів, які згідно законодавства України мають юридичну силу, можуть створювати правові наслідки та бути допустимим доказом в даній цивільній справі. Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт смерті [PERSON], заявником суду не надано. За таких обставин у суду відсутні підстави для задоволення заяви та встановлення факту смерті [PERSON]

Outcome: dismissed