Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернулось до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом та, з урахуванням уточнень, просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором споживчого кредиту в іноземній валюті, в тому числі заборгованість по процентам і пені за прострочення сплати процентів та кредиту, в загальній сумі 509 401 (п'ятсот дев'ять тисяч чотириста одна) грн. 68 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27.10.2006р. між АТ "УкрСиббанк" та громадянином України [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №1106555400 (далі - Договір), згідно з яким позивач надав кредит у сумі 64 460 швейцарських франків. Вказані грошові кошти було надано строком до 26.10.13р., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,2% річних. Позичальник, з урахуванням додаткової угоди №1 від 10.02.09р., якою змінено схему повернення кредиту, зобов'язався щомісячно сплачувати кредит та відсотки шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 712 шв.фр. 10 числа кожного календарного місяця. Проте, у зв'язку із неналежним виконанням умов договору, загальна сума простроченої заборгованості за кредитним договором, що підлягає поверненню, складає 509 401,68грн., з яких: 24 515,10шв.фр., що за курсом НБУ станом на 12.01.15р. становить 378 322, - заборгованість за кредитом; 2 818,37шв.фр., що за курсом НБУ станом на 12.01.15р. становить 74 358,22грн. - заборгованість за відсотками; 46 801,16грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 9 919,52грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками. Посилаючись на невиконання банком зобов'язань за кредитним договором, щодо надання 64 460 (шістдесят чотири тисячі чотириста шістдесят) швейцарських франків, позичальник заперечує проти позову, оскільки останній не отримував вказану суму швейцарських франків. Таким чином, позовні вимоги мотивовані невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитом відсотків встановлених договором, в зв'язку з чим у позичальника виникла заборгованість перед банком в сумі 509 401,68грн., що і є причиною спору. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, Головне Дніпропетровське обласне управління у справах захисту прав споживачів, про визнання договорів недійсними. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що ПАТ "УкрСиббанк" навмисно ввів його в оману про отримання кредиту та під час підписання кредитного договору. Не повідомив позичальника про реальну процентну ставку та суму абсолютного значення подорожчання кредиту, у зв'язку з чим позичальник не мав достовірну та повну інформацію про істотні умови кредитування про сукупну вартість кредиту до та під час підписання кредитного договору. Введення в оману позичальника виявилось у тому, що ПАТ "УкрСиббанк", замість надання кредиту в іноземній валюті у сумі 64 460 шв.фр, яка дорівнювала еквіваленту 258 656,26грн. за курсом НБУ на день укладення кредитного договору №11065554000 від 27.10.2006р. (далі - Договір), шляхом зарахування вказаної суми на поточний рахунок позичальника., ПАТ "УкрСиббанк" перерахував 254 287грн., тобто суму меншу і в іншій валюті ніж визначено в Договорі, на розрахунковий рахунок ПТПП "Сингл" в якості оплати за договором купівлі-продажу №1190/к-п від 25.10.2006р., укладеного між ПТПП "Сингл" та [PERSON] Крім того, у процесі виконання своїх зобов'язань банк ввів позивача в оману щодо продажу 64 460 шв.фр. на Міжбанківському Валютному Ринку (далі - МВР) України, внаслідок чого банк оманним шляхом заволодів так званими курсовими різницями у розмірі 4 369,26грн., та комісійною винагородою від суми гривневих коштів, отриманих від продажу іноземної валюти в сумі 501,49грн., чим завдав позичальникові збитків на дану суму. Зустрічний позов мотивований порушенням банком при укладенні договору споживчого кредиту вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема порушення вимог Закону полягає у не наданні споживачу інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, відсутністю в кредитному договорі детального розпису загальної вартості кредиту, наявністю дискримінаційних та несправедливих до споживача умов договору споживчого кредиту. Представники позивача та відповідача надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність без фіксації процесу технічними засобами. Представник ПАТ "УкрСиббанк", який є правонаступником АКІБ "УкрСиббанк" надав суду заперечення на зустрічний позов, зустрічні позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити, просив задовольнити позовні вимоги ПАТ "УкрСиббанк" з урахуванням уточнень. Представник [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічний позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Кохан Г.Л. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність у зв'язку із службовою зайнятістю. Представник третьої особи Головного Дніпропетровського управління у справах захисту прав споживачів в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких гуртуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступне. 27.10.2006 року між АКІБ "УкрСиббанк", в особі начальника ТТ №213 АКІБ "УкрСиббанк" Тимченко В.С., та громадянином України [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11065554000 (далі за текстом - Договір) про надання [PERSON] споживчого кредиту в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.1. Договору АКІБ "УкрСиббанк" зобов'язався надати позивачу кредит в іноземній валюті у сумі 64 460 (шістдесят чотири тисячі чотириста шістдесят) швейцарських франків, а позивач зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит зі сплатою процентів за його використання у розмірі 8,200% річних. Кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № 26208056843700, МФО 351005, у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням (п.1.5. Договору). 10.02.2009р. між сторонами кредитного договору було укладено додаткову угоду №1 (щодо зміни схеми погашення кредиту) до договору про надання споживчого кредиту №11065554000 від 27.10.2006р., відповідно до якої позичальник з дати підписання цієї додаткової угоди зобов'язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в розмірі 712 (сімсот дванадцять) швейцарських франків (п.1.1. Додаткової угоди). Окрім того, умовами Додаткової угоди №1 сторонами погоджено зміну кінцевого терміну повернення кредиту за Договором, за яким позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 26.10.15р. (п.2 Додаткової угоди №1). ПАТ "УкрСиббанк" стверджує про належне виконання з його боку умов Договору в частині надання [PERSON] грошових коштів в іноземній валюті в сумі 64 460 шв.фр. Згідно ч.1 ст.60 ЦК України кожна сторона у судовому процесі зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 вказаної статті доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Згідно ч.3 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України). В матеріалах справи відсутні допустимі докази виконання АКІБ "УкрСиббанк" своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором щодо надання [PERSON] кредиту в іноземній валюті, шляхом перерахування у відповідності до умов п.1.5. Договору на рахунок позичальника [NUMBER] МФО 351005 грошових коштів в іноземній валюті в сумі 64 460 швейцарських франків. Відповідно до п.4 Постанови НБУ №254 від 18.06.2003р. "Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України" вказано, що операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операції за рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи; первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо, безпосередньо після її закінчення в паперовій та в електронній формі. Незалежно від виду операцій та типу контрагентів одним з первинних документів банку є меморіальний ордер (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньо банківських операцій); У первинних документах мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом та кредитом, сума операції у грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера, підпис уповноваженої особи. Первинні документи складаються на бланках форм, відповідно до законодавства України, на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити: назву документу (форми); дату та місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. До обов'язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків, крім перелічених вище, також належать: назва одержувача коштів; сума операції; номери рахунків; назва банку (одержувача та платника коштів). Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку цієї статті, які встановлюють розмір заборгованості. Банк не надав первинний документ, оформлений відповідно до вимог Положення про організацію операційної діяльності в банках України, який би підтверджував факт передачі [PERSON] валютних цінностей, а саме - швейцарських франків в сумі 64 460 (шістдесят чотири тисячі чотириста шістдесят). Лише укладення кредитного договору в іноземній валюті, не є недостатнім доказом факту надання банком позичальнику грошових коштів саме в іноземній валюті. Суд не бере до уваги наданий ПАТ "УкрСиббанк" Меморіальний ордер № 14 50 від 27.10.06р., відповідно до якого на розрахунковий рахунок ПТПП "Сингл" зараховано 254 287 грн. (а.с. 222) в якості плати за договором №1190/к-п купівлі продажу, укладеного між ПТПП "Сингл" та [PERSON] 25.10.2006р., оскільки операція, здійснена банком відповідно до Меморіального ордеру №14 50 не має відношення до спірного кредитного договору, тому суд, при вирішенні питання про суму та валюту отриманого [PERSON] кредиту, керується іншими доказами, що містяться у матеріалах справи. Також, у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором ПАТ "УкрСиббанк" просить суд стягнути нараховану пеню, проте, в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості за кредитним Договором, зокрема, з наданого позивачем розрахунку заборгованості не вбачається відомостей про те, як формувалася заборгованість, яким чином вона погашалася, з якої процентної ставки та на яку суму нараховувалася пеня за прострочення кредитного зобов'язання та за який період вона нараховувалася, як саме розраховувалася сума несплачених відсотків за користування кредитом. Немає жодного первинного документу, який би підтверджував стан розрахунків між позивачем та відповідачем. Розрахунок нарахованої позивачем за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом пені в сумі 46 801 (сорок шість тисяч вісімсот одна)грн. 37коп., не піддається перевірці, оскільки невідоме походження сум на які нараховано пеню та ставок її нарахування. Також позивачем неправомірно нараховано пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 9 919,52грн. виходячи з наступного. Відповідно до п.206 ч.1 ст.14 Податкового кодексу України, проценти - дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений строк коштів або майна. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Виходячи з аналізу наведених норм, проценти за користування кредитом за своєю правовою природою не є тим грошовим зобов'язанням за невиконання якого, в розумінні ч.3 ст.549 ЦК України, кредитором може бути нараховано пеню. Крім того, подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також слід зазначити, що з червня 2008 року позивач почав застосовувати відсоткові ставки (збільшені до 16,4%), що не були погоджені сторонами кредитного договору. Пунктом 9.2 Договору передбачено, що у відповідності до умов п.1.3.1. Договору Банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення при настанні обставин обумовлених Договором, з обов'язковим повідомленням Позичальника не пізніше ніж за 14 (чотирнадцять) календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення, однак позивачем не надано доказів виконання Банком вимог цього пункту Договору. Це свідчить про порушення прав [PERSON], що виявилося у неправомірності збільшення розміру процентної ставки. Відповідно до умов кредитного договору №11065554000 від 27.10.2006р. кредит позичальнику надавався на споживчі потреби. Положення п.22 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст. 22 Закону України „Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) від 10.11. 2011 р. № 15-рп/2011 встановлено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. У Директиві Європейського Парламенту та Ради 2005/29/ЄС від 11.05.05р. щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватись до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (п.п.9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.08 про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються не тільки на контрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Статтею 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Відповідно до положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1, ст.638 ЦК України). Так, аналіз положень ст.1054- 1056-1 ЦК України та ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" дає можливість зробити висновок, що істотними умовами договору споживчого кредиту є предмет договору, строк його укладення, та ціна, тобто відсоткова ставка. Згідно п. 2. ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови. Вказані вимоги до переддоговірної роботи з позичальником встановлені також положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою національного банку України від 10.05.2007р. №168, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. (далі Постанова НБУ № 168). Вказана інформація і розрахунок сукупної вартості кредиту мають бути надані споживачу в письмовій формі до укладення ним кредитного договору. Ця інформація в більшій частині обсягу не була надана позивачу за зустрічним позовом, іншого ПАТ "УкрСиббанк" не доведено. Оспорюваний кредитний Договір складений таким чином, що його умови не містять сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за Договором, яким не визначено її як в процентному значенні у вигляді реальної процентної ставки так і в її грошовому виразі, а графік погашення кредиту, що є додатком №1 до Договору, не відповідає вимогам його умов в частині нарахування процентів за користування кредитом. Згідно п.2 ч.4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Детальний розпис загальної вартості кредиту в оспорюваному Договорі відсутній. Таким чином, відсутня істотна умова Договору - ціна (ст. 632 ЦК України). Згідно п. 6 ч. 2 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Суд вважає, що графік погашення кредиту (додаток №1 до Договору) не відповідає вимогам Постанови НБУ № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", оскільки графік складений таким чином, що не можливо вирахувати суму реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. Відповідно до ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів", права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: а) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; б) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; в) будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; г) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою. Частина 12 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлює обов'язок виконавця негайно повідомити споживача що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, якщо це стане очевидним після укладення договору. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Відповідно до п.1 ч.7 ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право визнати договір недійсним і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Позивачу за зустрічним позовом з боку Банку не надано інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу швейцарського франку до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Крім того, пунктом 9.2. Договору встановлено, що протягом дії цього Договору Банк відповідно до умов п.1.3.1. Договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі: порушення Позичальником кредитної дисципліни; погіршення фінансового стану Позичальника; здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункти за банковими кредитами "овернайт" НБУ з дати укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки. Банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє Позичальника про встановлення нової процентної ставки. При цьому, у разі незгоди зі зміною процентної ставки, Позичальник має право у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні Банку, зобов'язується надати на адресу Банку письмове повідомлення про свою незгоду із такою новою ставкою. В свою чергу Банк, в разі отримання такого повідомлення від Позичальника, набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій, встановлених розділом 11 цього Договору. Тобто, в даному пункті Договору закріплено право Банку в односторонньому порядку змінювати в сторону збільшення процентну ставку; визначено підстави для збільшення процентної ставки; зазначено порядок повідомлення Позичальника про вказані дії Банку. Проте, умови п.9.2. Договору не відповідають вимогам чинного законодавства України, виходячи з наступного. Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів, поєднання створених норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільних прав, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. Згідно із ст.627 ЦК України, що кореспондується зі ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Також ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначає, що суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими умовами договору, відповідно до цієї статті, законодавець визначає такі умови, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 №2121-ІІІ, передбачає право комерційних банків самостійно визначати процентні ставки як складову частину кредитної політики банку, а не підстави для її зміни в укладеному кредитному договорі. Тобто, банки самостійно визначають процентні ставки для надання послуг клієнтам, проте, зазначена в договорі процентна ставка може бути змінена виключно на підставах, передбачених законодавством України. Умови викладені у п.9.2. Договору можна трактувати досить широко і не на користь Позичальника, особливо вони не дають вибору відстояти свої інтереси у разі незгоди з підняттям відсоткової ставки. Там передбачено, що Позичальник або згідний на запропоновані Банком умови, або має повернути достроково весь кредит, що саме по собі є дискримінацією, тобто таким, що всупереч принципу добросовісності, має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Тобто за умовами Договору, Банк в односторонньому порядку залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку. А також передбачив своє право, в разі незгоди позичальника, чи взагалі без згоди, вимагати повернення всієї суми кредиту. Таким чином, взявши кредит, позивач опинився в умовах, які просто неможливо виконувати. Порушення вимог законодавства при укладенні Договору споживчого кредиту, а саме, порушення вимог ст.525 ЦК України, є підставою для визнання Договору недійсним. Дана стаття говорить про недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання чи односторонньої його зміни. Тобто, умова Договору, якої Банку надано право в будь-який момент підняти відсоткову ставку або розірвати Договір в односторонньому порядку і вимагати повернення кредиту, тягне за собою послідуюче визнання Договору недійсним. Також слід зазначити, що волевиявлення [PERSON],, що стосувалось підвищення відсотків під час підписання договору не було, а тим більше правочин не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, які стосувались підвищення суми по Договору споживчого кредиту. Умовами оспорюваного Договору позивача поставлено в невигідне становище, що порушує його права. Таким чином, редакція п.9.2. Договору, якою передбачено право Банку в односторонньому порядку змінювати в сторону збільшення процентну ставку за кредитом, значно звужує права позивача, як споживача, порівняно з відповідачем, не відповідає вимогам справедливості, добросовісності та суперечить вимогам чинного законодавства України в частині підстав та порядку внесення змін до Договору щодо збільшення процентної ставки, що також кореспондується з ст.ст.203, 215, ч.2, 3 ст.1056-1 ЦК України якими визначено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права баку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Більше того, розділ 7 Договору "Відповідальність сторін" не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку Банку за невиконання або неналежне виконання умов Договору, більше того, даний розділ Договору містить цілих шість пунктів відповідальності тільки з боку позивача. Як визначено п.9 ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Проте, спірний Договір не містить умов або правил які б регулювали відповідальність Банку ані за невиконання, ані за неналежне виконання Банком умов Договору, а це є суттєвою умовою відповідно до ст.628 ЦК України, через що Договір в цілому суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Також в п.9.13 Договору визначено, що підписанням даного Договору Позичальник свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Суд вважає, що дана умова Договору є несправедливою, так як всупереч принципу добросовісності її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг. Фактично даний пункт є способом зловживання правом з боку Банку, коли всі ризики знецінення національної валюти України, шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає виключно на позивача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України. Також даний пункт Договору значно погіршує становище позивача (споживача фінансових послуг) порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг), в разі настання певних подій, та дає право для позивача вимагати визнання недійсним дискримінаційних умов Договору. За приписами ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Крім того, у процесі виконання своїх зобов'язань банк ввів в оману позивача щодо продажу 64 460 шв.фр. на Міжбанківському Валютному Ринку (далі МВР) України, в результаті чого позивач недоотримав кредитних коштів у сумі 4 369,26грн. та зайво сплатив банку 501,50грн. комісійної винагороди за продаж іноземної валюти на МВР, оскільки доказів виходу на торги МВР з вищезазначеною сумою шв.фр. відповідачем суду не надано. Зазначеними діями, банк оманним шляхом заволодів так званими курсовими різницями у розмірі 4 369,26грн. та комісійною винагородою у сумі 501,50грн., чим завдав позичальникові збитків на цю суму. Відповідно до заяви про продаж іноземної валюти або банківських металів №1 від 27.10.2006 року (а.с.214), [PERSON] доручив уповноваженому банку здійснити від його ім'я продаж валюти у сумі 64 460 шв.фр. та перерахувати на поточний рахунок [NUMBER] отримані від продажу гривні. Згідно квитанції №12 від 27.10.06р. (а.с.213), [PERSON] перерахував банку комісійну винагороду за продаж іноземної валюти в сумі 501,50грн. Постанова Правління НБУ №281 від 10.08.2005р. встановлено, що уповноважені банки зобов'язані здійснювати операції з купівлі та/або продажу безготівкової іноземної валюти за гривні протягом часу функціонування Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України НБУ з дотриманням нижчезазначених вимог: -банк здійснює валютні операції у першу чергу безпосередньо зі своїми клієнтами (крім банків) в межах самого банку з 10-00 до 14- 00 години за Київським часом; -банк від власного імені здійснює купівлю іноземної валюти від своїх клієнтів (крім банків) за узгодженим з ними курсом та продає її власним клієнтам (крім банків) також за узгодженим з ними курсом. Подання банками заявок, підтвердження угод між банками, між банком і НБУ, а також операції за заявами чи дорученнями клієнтів (крім банків), які банком фактично здійснені в межах самого банку, здійснюються під час функціонування Системи підтвердження угод з використанням її засобів з 12-00 до 16-00 годин за київським часом. Суб'єкт ринку зобов'язаний виставити за дорученням клієнта на купівлю та/або продаж на прямому міжбанківському валютному ринку України іноземну валюту з використанням засобів Системи підтвердження угод: виключно у сумі та за курсом, що визначені клієнтом у його заяві або дорученні; у той самий день, якщо заява або доручення клієнта отримано суб'єктом ринку не пізніше ніж за годину до часу закінчення функціонування Системи підтвердження угод, або на наступний робочий день, якщо заяву або доручення клієнту отримано після зазначеного часу. Якщо за курсом, що визначений клієнтом, іноземна валюта не була куплена або продана, то зазначена сума іноземної валюти виставляється суб'єктом ринку на купівлю або продаж, починаючи з наступного дня функціонування Системи підтвердження угод до дня її купівлі або продажу, або до зміни клієнтом заявленого курсу. Доказів на підтвердження обставин, викладених у запереченні представника відповідача за зустрічним позовом, які свідчать, що продаж фактично відбувся - суду не надано. Відповідно до с. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий право чин визнається судом недійсним. Омана має місце , якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність зазначення обставин, що яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину немає істотного значення. Неправомірне отримання банком комісії в розмірі 5 014,99грн. за видачу кредитних коштів також знайшла своє підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до Квитанції №13 від 27.10.2006р. встановлено, що [PERSON] перерахував АКІБ "УкрСиббанк" суму 5 014,99 грн. призначення платежу: комісія за видачу кредиту (а.с. 213). Проте, умовами Договору не передбачено сплату комісійної винагороди банку за надання кредиту в сумі 5 014,99грн. Надлишкову сплату комісій позивачем у сумі 5 516,49 грн. суд вважає збитками позивача. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий право чин визнається судом недійсним. Омана має місце , якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність зазначення обставин, що яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину немає істотного значення. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що за змістом ст.216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. На підставі викладеного, суд вважає доведеним факт обману з боку АКІБ "УкрСіббанк", який полягає у повідомленні відомостей, які не відповідають дійсності, видачі суми кредиту у меншому розмірі ніж встановлено договором за рахунок нібито курсових коливань від продажу валют, порушення порядку видачі кредиту встановленого Договором, безпідставного стягнення комісії, замовчування обставин, що мають істотне значення дійсної сукупної вартості кредиту, тому знаходить зустрічний позов про визнання договору споживчого кредиту недійсним таким, що підлягає задоволенню. Крім того, 27.10.2006р., в забезпечення виконання позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором №11065554000 від 27.10.2006р., між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу №11065554000/1 та Додатковий договір №1 від 10.02.2009р. до даного договору застави. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Разом з тим не підлягають задоволенню позовні вимогри [PERSON] в частині зобов'язання приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Ганну Леонідівну виключити з реєстру обтяжень запис про заборону відчуження предмету застави, оскільки нотаріус не є відповідачем по справі та спір між вказаними особами не виник. Для отримання правової допомоги, пов'язаної з розглядом Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи №200/5407/14-ц за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічною позовною заявою [PERSON] до ПАТ "УкрСиббанк" у справах захисту прав споживачів, про визнання договорів недійсними, [PERSON] 23.05.14р. уклав договір на надання юридичних послуг з ТОВ "ЮК "Віннерлекс", юристом якої є [PERSON], та сплатив послуги компанії відповідно до умов договору в сумі 5 900 (п'ять тисяч дев'ятсот) гривень. Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Тобто, судові витрати - це фактичні грошові витрати, які несуть особи, які беруть участь у справі, у зв'язку зі зверненням до суду та розглядом справи в суді. Понесення витрат на юридичну допомогу з боку [PERSON] підтверджується квитанціями №40339.374.1 від 23.05.14р. на суму 2 900грн. та №40339.479.1 від 27.06.14р. на суму 3 000грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ПАТ "УкрСиббанк" підлягають стягненню понесені [PERSON] судові витрати на правову допомогу у сумі 5 900 грн., а також стягненню на користь держави судовий збір. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial