Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 325 262 грн. 35 коп. та судовий збір у розмірі 3219 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що 25 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк» (позикодавець), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] (позичальник) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11188403000 (далі - кредитний договір). Відповідно до умов Договору, п.п. 1.1. - 1.3.1, позикодавець надав позичальнику кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору становить 151 500 грн. на строк до 25 липня 2018 року зі сплатою 13 % річних на споживчі потреби. В забезпечення виконання кредитного договору, 25 липня 2007 року між позикодавцем та [PERSON] був укладений договір поруки №129388, за умовами якого останній зобов'язався відповідати за порушення [PERSON] кредитних зобов'язань в повному обсязі. Відповідно до п. 4.1 за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором, позикодавець має право вимагати від позичальника додатково сплатити позикодавцем пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування пені якщо сума такої заборгованості виражена у гривні. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дальта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого ПАТ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. У зв'язку з невиконанням прийнятих на себе зобов'язань за договором у відповідача станом на 07 грудня 2012 р. виникла заборгованість у розмірі 325 262 грн. 35 коп., яку позивач просить стягнути з відповідачів у справі. 27 грудня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ«Дельта Банк», ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач [PERSON] зазначила, що 25 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (далі АКІБ «УкрСиббанк») правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» і особою ПАТ «Дельта Банк», яка замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора, з одного боку та [PERSON] з іншого боку був укладений кредитний договір № 11188403000 від 25 липня 2007 року. Окрім того, було укладено іпотечний договір ВЕТ №260119 від 25 липня 2007 року, згідно до умов якого забезпеченням кредитного договору є трикімнатна квартира загальною площею 53 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При підписанні вищезазначеного договору відповідачем ПАТ "УкрСиббанк" було порушено законні права позивача. Кредитний договір №11188403000 від 25 липня 2007 року за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси, у зв'язку з тим, що предметом договору може бути лише національна валюта - гривня, а надання їй кредиту в іноземній валюті - доларах США протирічить законодавству, та посилалася на відсутність у АКІБ «УкрСиббанк» на момент укладення договору індивідуальної ліцензії для здійснення валютних операцій. Також [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на порушення позикодавцем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неповідомлення її у письмовій формі про умови надання кредиту та інформації про умови кредитування, а також ненадання банком інформації про можливість різкого та значного коливання курсу долара, та про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось на час укладення договору. Окрім цього [PERSON] посилалася також на те, що всупереч чинному законодавству кредитний договорі містить в собі положення щодо односторонньої зміни процентної ставки по договору, та відсутності в ньому положень щодо відповідальності позикодавця за невиконання чи неналежне виконання умов договору. У зв'язку з чим просила визнати кредитний договір № 11188203000 від 25.07.2007 року недійсним, зобов'язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек запис про іпотеку та заборону відчуження квартири [ADDRESS], застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та зобов'язати ПАТ «Дельта Банк» сплатити кошти сплачені за кредитним договором у розмірі 64 410, 55 грн. та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судове засідання не з'явився, у позовній заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, посилаючись на недійсність кредитного договору, що був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити, а також посилаючись на положення ст. 267 ЦК України просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з'явилася, про час, день та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, задала до суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. В судовому засіданні в якості представника відповідача [PERSON] брав участь [PERSON], який підтримав вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON], посилаючись на обставини викладені у ній, та просив відмовити у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк». Представник ПАТ «УкрСиббанк» до судового засідання не з'явився, надав до суду письмові заперечення на зустрічний позов в якому просив відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] при цьому посилався на те, що спірний кредитний договір було укладено у відповідності до чинного законодавства та те, що при здійсненні валютних операцій банку, у відповідності до законодавства, не має необхідності в одержанні індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, а достатньо лише отримання генеральної ліцензії НБУ для здійснення таких операцій. Також посилався на положення п. 7.2. кредитного договору, про те що підписанням даного договору позичальник засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов'язки з а цим договором і погодився з ними, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до себе, а також що перед укладення договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів». Вислухавши пояснення [PERSON], дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Дельта Банк» підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що 25 липня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" в особі заступника начальника відділення № 975 Осетровою Ольгою Сергіївною та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11188403000 (т.1 а. с. 6-10). Відповідно до п.п. 1.1. - 1.3.1 договору АКІБ «УкрСиббанк» надав відповідачу кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору становить 151 500 грн. на строк до 25 липня 2018 року зі сплатою 13 % річних на споживчі потреби. В забезпечення виконання кредитного договору, 25 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №129388, за умовами якого останній зобов'язався відповідати за порушення [PERSON] кредитних зобов'язань в повному обсязі(т. 1 а.с. 15-16). Так, згідно до п.1.3 поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дальта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого ПАТ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, який включає в себе кредитні договори, в тому числі й договір № 11188403000 від 25.07.2007 року, який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] (т. 1 а.с.27-28). Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з ст. 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу них прав. Таким чином, до ПАТ «Дельта Банк» перейшли всі права АКІБ «УкрСиббанк» щодо права вимоги до відповідачів за кредитним договором. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України. У відповідності до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору як спільного юридичного акта сторін становлять, по-перше, умови, щодо яких вони дійшли згоди і, по-друге, ті умови, які приймаються ними як обов'язкові на основі чинного законодавства. Оскільки договір є підставою виникнення зобов'язання, то зміст цього зобов'язання розкривається через права та обов'язки його учасників, визначені умовами договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для договорів даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін. В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви відповідач [PERSON] посилається на недійсність спірного договору у відповідності до положень ст.ст. 215, 203 ЦК України, а саме невідповідність договору вимогам законодавства в момент його укладення. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В зустрічній позовній заяві [PERSON] посилалася на порушення АКІБ «УкрСиббанк» вимог законодавства щодо надання їй інформації про умови надання кредиту. Однак, таке посилання відповідача не знайшло свого підтвердження. Так, відповідно до п. 7.12 договору підписанням даного договору позичальник засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов'язки з а цим договором і погодився з ними, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до себе, а також що перед укладення договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів» (т. 1 а.с. 10). Суд вважає, що відповідачу [PERSON] були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти кредитного договору умови на вкрай невигідних для себе умовах, та критично ставиться до посилання відповідача [PERSON] на те, що банком вона не була попереджена про коливання курсу долара США та вважає незаконним покладення валютних ризиків на неї як споживача послуг. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Тобто, діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Таким чином, при укладенні спірного кредитного договору та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту, сторони за договором повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Також, відповідач [PERSON] обґрунтовуючи свій зустрічний позов вказує, що умови зазначеного договору щодо надання кредиту в іноземній валюті суперечать законодавству України та потребують наявності у банка індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ( далі - ВССУ), викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Також, відповідно до роз'яснень вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ, згідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» , за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи, що оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору про надання кредиту в іноземній валюті недійсним. Щодо посилання відповідача [PERSON] у зустрічній позовній заяві на невідповідність вимогам чинного законодавства України положень кредитного договору щодо підвищення процентної ставки, що викладені в Розділі 5 вказаного кредитного договору, слід зазначити наступне. У відповідності до п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Враховуючи, що спірний кредитний договір було укладено сторонами 05.07.2007 року, положення Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", на вказані правовідношення сторін застосовані бути не можуть. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та у встановлений термін у відповідності із умовами договору. Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання є неприпустимо. Згідно ст. ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлено термін його виконання, то вона підлягає виконанню в цей строк. Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності на неможливість виконання ним грошового зобов'язання, на підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином свої зобов'язання не виконувала, у визначені договором (графіком повернення заборгованості) строки погашення заборгованості за кредитним договором не здійснила, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 07 грудня 2012 р. виникла заборгованість у розмірі 325 262 грн. 35 коп. яка складається з: - заборгованості за кредитом у розмірі 25 889 доларів США 25 центів, що згідно курсу НБУ (100 доларів США-799,3 грн.) складає 206 932 грн. 77 коп.; - заборгованості за відсотками у розмірі 14 804 доларів США 15 центів, що згідно курсу НБУ (100 доларів США-799,3 грн.) складає 118 329 грн. 57 коп. (т. 1а.с.103, 131-134). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки у відповідності до положень ст. 257 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанці одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Верховний Суд України у постанові від 06.11.2013 року по справі № 6-116цс13 зазначив, що, відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Як вбачається з матеріалів справи, згідно п.1.2.2 договору позичальник зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що вставлено графікам погашення заборгованості кредиту згідно додатку №1 до договору. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами згідно графіку погашення заборгованості, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Враховуючи, що з даним позовом до суду ПАТ «Дельта Банк» звернулось 29.12.2012 року, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, по процентам за користування кредитом за період до 29.12.2009 р. задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено поважність причин пропуску позовної давності. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» підлягають задоволенню частково і з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню солідарно сума у розмірі 292 047, 76 грн., а позовні вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою задоволенню не підлягають. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial