Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

25 лютого 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовною заявою до АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про визнання кредитного договору недійсним та припинення договору поруки. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 16 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та фізичною особою [PERSON] було укладено кредитний договір за №1851-н. Згідно умов кредитного договору відповідач надав позичальнику гроші у сумі 221\~000,00 грн., відсотки за користування кредитом в розмірі 17 відсотки річних, комісійні винагороди в порядку, на умовах та строки, визначені цим договором. Одночасно 16 серпня 2007 року було складено договір поруки №1 до кредитного договору №1851-н між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України». Про існування вказаних договорів позивачці стало відомо після смерті поручителя [PERSON] , який згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 01.10.2018 року помер [INFO] . Позивач є дружиною померлого [PERSON] та спадкоємцем після смерті останнього. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір та договір поруки є незаконними, які грубо порушують матеріальне та процесуальне право, тому вказані угоди підлягають скасуванню. Оскільки при укладенні оскаржуваного правочину банк використав нечесну підприємницьку практику, приховав від позивача та поручителя повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та не попередив позичальника та поручителя про майнові ризики, що позбавило останнього можливості здійснити свідомий вибір схеми кредитування. Ухвалою суду від 27 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 07 квітня 2020 року сторони у підготовче судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 28.04.2020 року. 28 квітня 2020 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству. В обґрунтування відзиву зазначено, що споживачем кредитних коштів відповідно до кредитного договору №1851-н від 16.08.2007 року є [PERSON] , а [PERSON] не є користувачем кредитних коштів, а тому Закон України «Про захист прав споживачів» на правовідносини між нею та банком не розповсюджується. Позивачем заявлено позовну вимогу про визнання недійсним кредитного договору, сторонами якого є [PERSON] та АТ «Ощадбанк», а також про припинення договору поруки, сторонами якого є АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову [PERSON] не зазначено які саме її права є порушеними, невизнаними або оспорюваними укладеним [PERSON] кредитним договором та укладеним [PERSON] договором поруки. Зміст позовних вимог зводиться по суті до аргументів, що стосуються порушення прав та інтересів [PERSON] при укладенні кредитного договору. Даних про те, що [PERSON] має повноваження на звернення до суду від імені та в інтересах [PERSON] не надано. 28 квітня 2020 року сторони у підготовче судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 16.06.2020 року. 16 червня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що позивач є правонаступником після смерті чоловіка [PERSON] , тому договір поруки від 16.08.2007 року, складений без згоди позивача, прямо стосується майна подружжя, а також наявне обтяження арештом майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] . 16 червня 2020 року справа не розглядалась у зв`язку з тим, що суддя перебував на лікарняному, розгляд відкладено на 09.09.2020 року. 09 вересня 2020 року у підготовче судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача, позивач позовну заяву підтримав у повному обсязі, відповідач позовну заяву не визнав у повному обсязі. Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.11.20 р. В судове засідання призначене на 19.11.20 р. сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. В судовому засіданні 16 лютого 2020 року представник позивача позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові, відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивачів та відповідачів, дослідивши та проаналізувавши надані докази у їх сукупності, суд встановив наступне. 16 серпня 2007 року між ВАТ «Ощадбанк» в особі філії Одеське обласне управління та [PERSON] укладено кредитний договір №1851-н, згідно до п. 1.1. якого банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 221000,00 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 221000,00 грн., сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 17% річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Згідно до п. 1.2. кредитного договору кредит надається шляхом перерахування коштів в національній валюті з кредитного рахунку позичальника на поточний рахунок продавця товару, на підставі платіжного доручення позичальника, для здійснення оплати за БАЗ А079.23, 2007 р.в. за договором купівлі-продажу №40 від 16.08.07 р., укладеним між позичальником та продавцем транспортного засобу, сукупна вартість кредиту, графік платежів, вид і предмет кожної супутньої послуги та їх обґрунтування визначені в додатку №1-3 до цього договору, що є невід`ємною його частиною. Як вбачається з договору кредиту сторони досягли згоди щодо їх істотних умов, а саме в них міститься предмет, ціна, строк дії, а також усі інші умови, що притаманні даному виду договорів. В забезпечення виконання умов кредитного договору 16.08.2007 року укладено договір поруки між [PERSON] , ВАТ «Ощадбанк» в особі філії Одеське обласне управління та [PERSON] . У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором ВАТ «Ощадбанк» звернулось до Савранського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. Заочним рішенням Савранського районного суду Одеської області у справі №2-123/2009 від 29.12.2008 року позов задоволено у повному обсязі, стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором №1851-н від 16.08.2007 року у сумі 275\~234,72 грн. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.04.16 р. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.10.18 р. Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що кредитний договір №1851-н від 16.08.2007 року є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. На думку позивача при укладенні оскаржуваних правочинів банк використав нечесну підприємницьку практику, приховав від позивача та поручителя повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та не попередив позичальника та поручителя про майнові ризики, що позбавило останнього можливості здійснити свідомий вибір схеми кредитування. Позивач не є стороною кредитного договору №1851-н від 16.08.2007 року та в матеріалах справи відсутні докази правонаступництва позивачки від позичальника за кредитним договором. Позивач не наводить в чому полягає порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду, а лише стверджує про те, що оспорюваний ним правочин, у відповідних частинах, суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Як передбачено положеннями ст. 203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі змісту ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З аналізу норм цивільного законодавства вбачається, що договірні відносини сторін базуються на засадах диспозитивності та добровільності як в укладенні певного виду договору, так і виборі контрагента, визначенні умов договору. Укладений між [PERSON] та відповідачем кредитний договір, а також договір поруки від 16.08.2007 року за формою та змістом відповідають вимогам діючого законодавства, містять всі істотні умови, які є необхідними для договорів про надання кредиту, а отже, кредитний договір та договір поруки є такими, що укладеі в рамках чинного законодавства України та повністю відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Згідно із ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного Кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та ч. 1 ст. 6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлено: "У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. В п. 14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку відповідача не надано або надано у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору, позивачем не надано. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин недійсності правочинів, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору №1851-н від 16.08.2007 року та договору поруки від 16.08.2007 р. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed