Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON], у якій просить суд в рахунок задоволення її вимог за договором позики від 16.10.2012 року на суму 3341141,95 грн. звернути стягнення на заставлену за іпотечним договором квартиру [ADDRESS] із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України "Про іпотеку" процедури шляхом надання їй права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на її розсуд за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надати їй права пред'являти документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви до Державної міграційної служби, Державної реєстраційної служби України, бюро технічної інвентаризації, органів нотаріату і приватних нотаріусів та інших органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання витягів та інших документів і довідок, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з вирішенням цих питань. Крім того, позивач також просила виселити відповідача з іпотечного майна, передати предмет іпотеки їй в управління на період до його реалізації та покласти на відповідача документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що за договором позики від 16.10.2012 року, відповідач отримала від неї в позику грошові кошти в сумі 296000,00 грн., що складало еквівалент 37000,00 дол. США, і зобов'язалася повернути частинами (з розстроченням) не пізніше 16.01.2013 року. В забезпечення виконання відповідачем договору позики, 16.10.2012 року між позивачем та відповідачем був також укладений іпотечний договір, за яким відповідач передала позивачеві в іпотеку належну їй квартиру [ADDRESS]. Відповідач не виконала зобов'язань з повернення позивачеві позичених коштів. В порядку позасудового врегулювання спору, 15.04.2013 року позивач направляла відповідачеві листи з вимогами про усунення порушення зобов'язань з повернення боргу і виконання його у тридцятиденний строк, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання і вимогою про добровільне виселення. Відповідач проігнорувала ці вимоги і повністю свої зобов'язання не виконала, у зв'язку з чим позивач звернулася в суд із позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики. 03.12.2013 року Червонозаводським районним судом м. Харкова ухвалене заочне рішення про стягнення з відповідача на її користь 3337700,95 грн. заборгованості та 3441,00 грн. судового збору, а всього - 3341141,95 грн. Заочне рішення від 03.12.2013 року набрало законної сили. Представник позивача у судовому засіданні підтвердив зазначені обставини, підтримав позовні вимоги і просив задовольнити їх в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Проти заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення представник позивача не заперечував. Додатково пояснив, що заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.12.2013 року, яким визначено належну до стягнення з відповідача суму боргу за договором позики від 16.10.2012 року, відповідачем не виконане, і в примусовому порядку ця сума не стягнута. Відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином в порядку, передбаченому ст. 76 ЦПК України, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не подавала. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення і доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступного. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.10.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким позивач передала у власність відповідача, а відповідач прийняла грошові кошти в сумі 296000,00 грн., що на момент укладення договору позики за згодою сторін складало еквівалент 37000,00 дол. США. Позичені кошти відповідач зобов'язалася повернути у визначені п. 1 договору позики порядку та строки по частинах, але не пізніше 16.01.2013 року. В забезпечення виконання зобов'язань відповідачем, 16.10.2012 року між позивачем та відповідачем був також укладений іпотечний договір, відповідно до п. 2 якого відповідач передала позивачеві в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,8 кв. м, житловою площею 26,8 кв. м. Квартира належить відповідачеві на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на майно, виданого 28.10.2010 року Виконавчим комітетом Червонозаводської районної в м. Харкові ради на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної в м. Харкові ради від 05.10.2010 року № 510; зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 23.02.2011 року, зареєстровано в КП "ХМБТІ" 16.10.2012 року, номер витягу: 35867639, реєстраційний номер майна: 31880270, номер запису: 110976 в книзі: 1. Відповідно до п. 11 зазначеного іпотечного договору, позивач здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні відповідачем сплати боргу за договором позики більш ніж на 30 днів. Згідно п. 14 іпотечного договору від 16.10.2012 року "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя", у випадку невиконання відповідачем письмової вимоги позивача про усунення порушення зобов'язання за іпотечним договором або договором позики у встановлений позивачем термін, таку вимогу позивач може задовольнити за рахунок предмета іпотеки, що є предметом цього договору. Цим застереженням відповідно до Закону сторони домовились визначити такі можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: набуття позивачем як іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку" на умовах, визначених на власний розсуд позивача, за ціною, яка встановлена за згодою між сторонами на момент укладення іпотечного договору, або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, серед перелічених пунктом 14 іпотечного договору, належить позивачеві. Для відчуження предмета іпотеки згідно ст. 38 Закону України "Про іпотеку", іпотечним договором сторони надали позивачеві права: пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки і документи, заяви, звертатися до КП "ХМБТІ" та інших установ, підприємств та організацій, з питань отримання витягів та інших документів, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цих питань. У зв'язку з порушенням відповідачем її зобов'язань з повернення позивачеві боргу за договором позики від 16.10.2012 року, 15.04.2013 року позивач направила відповідачеві вимогу про усунення порушення виконання зобов'язань з повернення боргу за договором позики від 16.10.2012 року, з викладом стислого змісту порушених зобов'язань, вимогою про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання (згідно ст. 35 Закону України "Про іпотеку") та з вимогою про добровільне виселення (в порядку ст. 40 Закону України "Про іпотеку"). Зазначена вимога була направлена відповідачеві засобами поштового зв'язку цінними та рекомендованими листами, але відповідач проігнорувала факт надходження на її поштове відділення цих листів. У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань з повернення позивачеві боргу та ігноруванням її вимог, позивач звернулася в суд із позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики від 16.10.2012 року, за результатами розгляду якого 03.12.2013 року Червонозаводським районним судом м. Харкова було ухвалене заочне рішення про стягнення з відповідача 3337700,95 грн. основної заборгованості та 3441,00 грн. судових витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.12.2013 року у справі № 646/8136/13-ц про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики набрало законної сили 31 грудня 2013 року. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України. Згідно цієї правової норми зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов'язань передбачені ст. 611 ЦК України. За змістом цієї правової норми у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України. Згідно з частиною 2 вказаної правової норми, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася (тобто, залишку боргу в цілому), та сплати процентів. Статтею 589 ЦК України, ст.ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання, в тому числі й що стосується відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'занням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, а також збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про звернення стягнення на передану їй відповідачем в іпотеку квартиру [ADDRESS] в рахунок задоволення її вимог до відповідача про стягнення з неї боргу за договором позики від 16.10.2012 року в сумі 3341141,95 грн. Згідно ст. 39 цього Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю. В своїй заяві позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом надання їй як іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю. Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 р., право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України). Про те саме сторони домовилися в п. 14 іпотечного договору від 16.10.2012 року. Тому, суд приходить до висновку про законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст. 39 Закону України "Про іпотеку" із застосуванням визначеної ст. 38 Закону процедури продажу шляхом надання позивачу як іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю та вчинення всіх необхідних юридично значимих дій, пов'язаних з таким продажем. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року, в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, резолютивна частина рішення суду має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна). Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку", одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, в ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону встановлений певний порядок дій іпотекодержателя: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у цей або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 15.04.2013 року позивач направляла відповідачеві листи із вимогами, які окрім пропозиції про повернення боргу за договором позики, позивач попереджала відповідача про можливе звернення стягнення на передану їй в іпотеку квартиру і висувала вимогу про добровільне виселення з квартири і звільнення її від речей в разі невиконання вимоги. Таким чином, позивачем дотримано передбачену ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК України процедуру направлення відповідачеві вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення не менш ніж за 30 днів до подання в суд позову із вимогою про примусове виселення, і тому суд вважає цю вимогу також обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про іпотеку", після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. З метою реального виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його позивачем як іпотекодержателем будь-якій особі - покупцю, суд вважає за доцільне задовольнити вимогу позивача про передачу предмета іпотеки їй в управління на період до його реалізації. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved