Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

До суду з позовом в інтересах малолітньої [PERSON], 2013 року народження до [PERSON] про позбавлення батьківських прав звернулася [PERSON] , посилаючись на те, що сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], 2013 року народження. Шлюб між сторонами розірвано. Сторони проживають окремо. В судове засідання позивач не з'явилась, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач позов не визнав, суду надав письмові заперечення на позов та заяву про розгляду справи за його відсутності та відсутності його представника. Залучений до участі у справі орган опіки та піклування Кіровської районної в місті Донецьку ради, будь-яких заяв та повідомлень на адресу суду не надіслав. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016 року. Позивач разом з дитиною, в зв'язку з проведенням анти-терористичної операції в місті Донецьку була змушена виїхати за межі міста, на день розгляду справи, судом не встановлено постійного зареєстрованого місця проживання дитини, однак з поданих суду документів вбачається, що з дозвлу відповідача позивач разом з дитиною вибула до м.Тольятті Російська Федерація , відвідує там дошкілький навчальний заклад (а.с.36,63-64). Категоричне твердження про аморальну поведінку відповідача, матеріалами справи не підтверджується. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на положення п.1 ст.6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зміст п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2", у яких наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом, суд, дослідивши зібрані матеріали, вважає, що втрачене провадження підлягає частковому відновленню з наступних підстав. Відповідно до статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року, визначено територіальну підсудність справ підсудних Куйбишевському районному суду м.Донецька - Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до п. 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З аналізу наведених норм права слідує, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, і ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші заходи впливу виявились безрезультатними. Звідси, пред'явленню позову про позбавлення батьківських прав передує велика профілактична, попереджувальна робота з неблагополучними батьками. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що батько ухиляється від їх виконання, що таким буде лише за встановлення його впертого та систематичного, незважаючи на всі міри попередження, продовження невиконання свого батьківського обов'язку. Також, судом під час розгляду справи не встановлено факту свідомого не бажання відповідача виконувати батьківські обов'язки, піклуватись про дитину, її здоров'я та займатись його вихованням. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач своєю поведінкою негативно впливав на виховання дитини. Таким чином, враховуючи, що винна поведінка відповідача і свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками не доведена, то суд не вбачає підстав для позбавлення її батьківських прав. Згідно відповідних довідок від лікаря-психіатра та від лікаря нарколога відповідач на обліку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався. Має постійне місце роботи. Єдиною причиною, що унеможливлює його систематичне спілкування з дитиною є її знаходження за межами України. Однак, дозвіл на виїзд дитини він надавав добровільно, розуміючи загрозу життю та здоров'ю дитини, внаслідок фактичних бойових дій на території Донецької області. В судовому засіданні не встановлено обставин, які свідчать про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Доказів свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків у судове засідання не надано. Підстав, визначених ст.164 Сімейного кодексу України для позбавлення відповідача батьківських прав у судовому засіданні не встановлено. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні даного позову в цій частині. Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини , судом встановлено наступне. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість, вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Обов'язок батьків по втримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплена в ч.2 ст.51 Конституції України, ст.180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 Сімейного кодексу України). Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання неповнолітньої дитини судом не встановлено. Водночас, як встановлено судом, в Єдиному деражвномуреєстрі судових рішень мається ухвала Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 травня 2015 року (справа № 235/3543/15-ц, провадження 2-в/235/6/15) якою встановлено наступне. 25.05.2015 року [PERSON] звернулася до Красноармійського міськраойнного суду Донецької області суду із заявою про відновлення втраченого судового провадження за позовом [PERSON] до [PERSON], про стягнення аліментів. В своїй заяві вказала, що 09.04.2015 року вона подала позовону заяву до Кіровського районного суду м.Донецька про стягнення аліментів з [PERSON].10.04.2014 року даний позов було повернено позивачу для подання до належного суду. 16.05.2014 року позивач отримала дану ухвалу та 20.05.2014 року подала на нею апеляційну скаргу. Апеляційна скарга ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04.06.2014 року була залишена без руху з наданням тридцятиденного строку для усунення недоліків. [PERSON] усунула недоліки своєї апеляційної скарги в своїй заяві до Апеляційного суду Донецької області від 11.06.2014 року, але у зв*язку з проведенням АТО, рішення по справі не отримала обставини втрати та місцезнаходження матеріалів їй не відомі. В своїй заяві [PERSON] вказує, що останнім процесуальним документом у втраченому провадженні була ухвала Апеляційного суду Донецької області від 04.06.2014 року про залишення її апеляційної скарги без руху.Тобто, по даному цивільному провадженню не було ухвалено рішення або ухвали про закриття провадження. Відповідно до Наказу ДСА України №20/1/4 від 17 лютого 2012 року «Про перелік судових рішень судів загальної юрисдикції, що підлягають включенню до Єдиного державного реєстру судових рішень» до Єдиного державного реєстру судових рішень включаються судові рішення, постановлені в порядку кримінального, цивільного, господарського та адміністративного судочинства, зокрема, ухвали судів усіх інстанцій про відкриття (порушення) або відмову у відкритті (порушення) провадження у справі, постанови, рішення, вироки судів. Відповідно до положень ч.ч.1-2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень - автоматизованої системи збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Процедуру формування та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень визначає Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2006 року № 740. Згідно з абз.4 п.3 Порядку електронна копія судового рішення - складений в суді у вигляді електронних даних ідентичний судовому рішенню за документарною інформацією та реквізитами електронний документ, засвідчений електронним цифровим підписом особи, що підписала зазначене рішення, який може бути перетворений електронними засобами у візуальну форму. П.п.12-14 Порядку передбачає, що суди надсилають адміністраторові Реєстру копії всіх судових рішень виключно в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису, що передує видачі копії судового рішення. Електронні копії судових рішень надсилаються відповідальною особою апарату суду не пізніше дня, що настає після ухвалення (постановлення) судового рішення. У передбачених процесуальним законодавством випадках електронні копії судових рішень надсилаються адміністраторові Реєстру в день складення повного судового рішення. Згідно з п.20 Порядку доступ користувачів до електронних копій судових рішень здійснюється безоплатно через офіційний веб-портал ДСА. Доказів на відновлення втраченого судового провадження або ухвалення остаточного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] про стягнення аліментів з [PERSON] - суду не надано. У зв'язку з чим, на даний час у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача аліментів. Таким чином, проаналізувавши всі зібрані по справі докази, дав їм належну оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed