Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Готельний комплекс "Турист" приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" в якому просить суд: Поновити на посаді охоронника ДП «Готельний комплекс "Турист" приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур"; Стягнути з ДП «Готельний комплекс "Турист" приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 21.10.2015 року по день прийняття судового рішення та компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 6 312 грн. 48 коп., а також стягнути моральну шкоду в розмірі 4000 тис. грн.. Свої вимоги, позивач обґрунтовує тим, що з травня 2014 р по 20 вересня 2015 р. він працював на посаді охоронця в ДП «Готельний комплекс "Турист" приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" на підставі трудової угоди, яка неодноразово переукладалась. 21.09.2015 р. його не допустили до роботи, мотивуючи це тим, що керівництво працедавця не продовжило з ним трудової угоди та він звільнений з займаної посади, повідомивши,що на банківську картку йому перераховано заробітну плату за вересень 2015 р. Після звільнення йому трудову книжку не видавали та з наказом про звільнення його не ознайомлювали , в зв'язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушені вимоги статей 23, 39 -1, 40 КЗпП України та обґрунтовує свої вимоги з посиланням на вимоги статей 116, 117,235, 237 -1 КЗпП України та ст..10 Закону України «Про відпустки» В судовому засіданні позивач підтримав свій позов в повному обсязі та просив його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] не визнала, зазначаючи, що правових підстав для задоволення позову не має, так - як між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода від 15 вересня 2015 р. про розірвання трудової угоди від 1 серпня 2015 р. на підставі ст.. 36 ч.1 п.1 КЗпП України, а також було підписано акт приймання - передачі виконаних робіт, відповідно до якого відповідач розрахувався перед позивачем за виконану роботу в повному обсязі, в обґрунтування своїх пояснень представник відповідача надала до суду акт №2 приймання - передачі виконаних робіт та додаткову угоду від 15 вересня 2016 року також свою позицію обґрунтувала у своїх письмових запереченнях. Суд заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи встановив наступне, що з 1 червня 2014 р. між позивачем та відповідачам укладались трудові угоди строком на 1 місяць та кожен наступний місяць між сторонами укладалась нова трудова угода, предметом яких було те, що позивач приймає на себе зобов»язання виконувати обов»язки охоронника з відповідними функціональними обов»язками, а відповідач бере на себе зобов'язання здійснювати оплату за виконану роботу. Статею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. .Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється учасниками між позивачем та відповідачем були укладені трудові угоди на визначений строк, дана обставина також передбачена статтею 23 КЗпП України, якою визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як вбачається з матеріалів справи 15.09.2015 р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткова угода ( а.с.56) про розірвання трудового договору №1 від 15.08.2015 р. за згодою сторін у відповідності до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Доказів того, що вказана додаткова угода була укладена проти волі позивача [PERSON] в ході судового розгляду здобуто не було. Також статтею 39 вказаного Кодексу визначено, що строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Крім того статте 39-1 КЗпП України визначено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Як вбачається зі змісту трудових угод, дані угоди були укладені у відповідності до вимог п.2 ст. 23 КЗпП України. Крім того відповідно до штатного розпису ДП «Готельний комплекс "Турист" приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" на підприємстві посада охоронця відсутня. Також як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в ході судового розгляду що трудова книжка позивачем відповідачу не надавалась та належним чином не оформлювалась. Представником відповідача надано до суду довідку, відповідно до якої слідує, що відповідач ДП «Готельний комплекс "Турист" приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" повністю розрахувався з позивачем за надані послуги по трудовій угоді, вказана обставина була підтверджена позивачем в ході судового розгляду. Також ч.5 ст. 10 Закону України «Про відпустки» передбачено право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. З наданих до суду трудових угод не вбачається, що позивач [PERSON] безперервно працював на підприємстві відповідача понад 6 місяців. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Статтею 237-1 КЗпП України передбачені підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі викладного суд вважає, щопозовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до вимог ст..88 ЦПК України слідує, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати

Outcome: approved