Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON], треті особи [PERSON], орган опіки та піклування Цюрупинської районної державної адміністрації про виселення із квартири та зняття з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і суду пояснив, що позивач та [PERSON] 13.02.2007 року уклали кредитний договір №HEC1GK00001144. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору Банк зобов'язався надати йому кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 21830.00 долларів США строком до 13.02.2027 pоку, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач і [PERSON] 13.02.2007 року уклали договір іпотеки № HEC1GK00001144. Згідно з п. 7 договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 48.50 кв.м., житловою площею 26.30 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ «Приват Банк» виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення зазначених норм закону та умов договору, він зобов'язання за Кредитним договором не виконав. ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 19 жовтня 2010 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, загальною площею 48.50 кв.м., житловою площею 26.30 кв.м. яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приват Банк». Згідно з інформацією, що міститься в довідці про склад сім'ї, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], 1978 року народження, [PERSON], 1978 року народження, [PERSON], 2000 року народження та [PERSON] 2012 року народження. Банком посилалися письмові повідомлення про добровільне виселення, проте відповідачі вимогу не виконали. Тому просить суд задовольнити позовні вимоги, виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири. В судовому засіданні представник відповідача позовних вимог не визнав, вважає, що позовні вимоги позивача мають бути залишені без задоволення на наступних підставах. Згідно ст. 40 ЗУ « Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. До матеріалів справи надано лист Приватбанка за № 30.1.0.0/2-141 від 15.06.2013 року з такою вимогою. До листа додано реєстр поштових відправлень претензій до боржників від незазначеного числа червня 2013 року. Штамп поштового відправлення 06.07.2013 року. В цьому реєстрі під № 45 та 46 зазначені [PERSON] та [PERSON] та вихідний номер листа 70213HECOL141, який не співпадає з вихідним номером листа з вимогою про виселення. Таким чином не співпадають а ні номер, а ні дата листа та реєстру. Ці документи не можуть бути достатнім та допустимим доказом направлення відповідачу вимоги про виселення. У позові є також посилання на ст. 109 ЖК України ч. 2 якої передбачає виселення з помешкання, яке є предметом іпотеки. Однак ч. 3 цієї статті передбачає, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання, або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Позивачем не надано суду доказів відсутності жилих приміщень з фонду житла для тимчасового проживання або відмови від надання такого житла з підстав передбачених ст. 132-2 ЖК України яка передбачає, що жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Окрім того, позивач просить виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані в цьому приміщенні. Згідно довідки ТОВ «Комунхоз» в даному приміщенні зареєстрований [PERSON], стосовно виселення якого, вже є судове рішення від 19.10.2010 року. Крім того, для виселення неповнолітніх дітей потрібна згода державного органу - служби у справах дітей, яка також відсутня у матеріалах справи. Тим більше, що в даному судовому засіданні служба у справах дітей надала висновок про недоцільність виселення неповнолітніх дітей з квартири. Тому вважаю позовні вимоги позивача необґрунтованими і просить відмовити в їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що позовних вимог не визнає, просить суд відмовити позивачу в задоволені його позовних вимог, пояснення, надані представником, підтримала в повному обсязі. Представник третьої особи органу опіки та піклування Цюрупинської РДА суду пояснила, що позовних вимог позивача не підтримує та просить відмовити в їх задоволенні, так як згоди на виселення малолітніх дітей з квартири служба у справах дітей не надавала, з такою заявою до служби ніхто не звертався. Наданий до матеріалів справи висновок служби щодо позовних вимог даної справи підтримують. Станом на 13.01.2014 року ніяких дозволів на укладення кредитного та іпотечного договору від 13.02.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приват банк» та [PERSON], орган опіки та піклування Цюрупинської РДА не надавав. Тому виселення малолітніх з квартири, вважають недоцільним, і просять відмовити позивачу в задоволені позовних вимог. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи служби у справах дітей, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 13.02.2007 року було укладено кредитний договір №HEC1GK00001144. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору позивач зобов'язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 21830.00 долларів США строком до 13.02.2027 pоку, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач і [PERSON] 13.02.2007 року уклали договір іпотеки № HEC1GK00001144. Згідно з п. 7 договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 48.50 кв.м., житловою площею 26.30 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ «Приват Банк» виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. 21.08.2013 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 19 жовтня 2010 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, загальною площею 48.50 кв.м., житловою площею 26.30 кв.м. яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приват Банк». Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється зокрема на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 40 ЗУ "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В матеріалах справи містяться відомості тільки про направлення [PERSON] та [PERSON] письмової вимоги, проте реєстр відправки, наданий позивачем, не містить відомостей про отримання такої вимоги відповідачем. Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Як встановлено в судовому засіданні, договір іпотеки був укладений без згоди служби у справах дітей, висновок про доцільність виселення малолітніх [PERSON] та [PERSON] суду надано не було. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання, або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Позивачем у судовому засіданні не надано жодних доказів на підтвердження відсутності жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмови у їх наданні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, оскільки не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачем письмової вимоги про добровільне виселення, а також документів, необхідних для виселення малолітніх дітей, документів на підтвердження відсутності жилих приміщень тимчасового проживання або відмови у їх наданні. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими та в їх задоволенні необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed