Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до комунального підприємства "Віньковецький комунсервіс". Позивач просить поновити її на роботі на посаді майстра благоустрою комунального підприємства "Віньковецький комунсервіс" Віньковецької селищної ради Хмельницької області (далі - КП "Віньковецький комун сервіс") та стягнути з підприємства спричинену їй моральну шкоду в розмірі 3000 грн., пов'язану з її незаконним звільненням. У позові [PERSON] повідомляє, що вона з 1992 року працює на підприємстві на посаді майстра по благоустрою вказаного комунального підприємства. Порушень не допускала, дисциплінарних стягнень не мала. Проте, наказом директора від 01 грудня 2014 року її було звільнено із займаної посади згідно пунктів 4 та 5 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Звільнення вона вважає безпідставним, оскільки не допустила прогулу, а 27 листопада 2014 року після обіду, коли вона йшла на роботу, стан її здоров'я погіршився, підвищився тиск, тому вона звернулась до лікаря [PERSON]. Лікар констатував "гіпертонічний криз" і надав їй медичну допомогу. Біля 14.00 год. їй телефонував заступник директора [PERSON] і о 16. 00 год. вона відчиталась перед ним про виконання роботи і біля 16.00 год. син відвіз позивачку додому, оскільки стан її здоров'я погіршився. Позивачка вважає, що директор підприємства Шевчук В.В. поставив собі за мету будь-яким чином звільнити її, тому видав наказ про звільнення. Звільнення вважає незаконним ще й тому, що профспілковий комітет не давав згоду на її звільнення. У зв'язку з порушенням її права на працю, оговорених ст. 43 Конституції України, вона переносить моральні страждання: втратила душевний спокій, перебуває постійно в роздратованому стані, позбавлена засобів існування, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача спричинену їй моральну шкоду. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені нею вимоги з підстав, оговорених у позові, просить їх задовольнити. Повідомила, що не має дисциплінарних стягнень, а за 23 роки роботи тільки нагороджувалась. Не повідомляла директора про те, що була в лікарні тому, що не надіялась, що він її звільнить. Збільшила свої вимоги, просила стягнути з відповідача заробіток за час вимушеного прогулу. Звернула увагу суду на те, що неприязні стосунки її з директором підтверджуються результатами розгляду її заяви, надісланої в правоохоронні органи. Представник відповідача, він же третя особа, вимоги позивачки не визнав. Повідомив, що не має і не мав на меті в будь-який спосіб позбавитись майстра [PERSON], проте остання неналежно виконувала останнім часом свої трудові обов'язки. Виконує розпорядження заступника голови селищної ради, а не його розпорядження як директора підприємства. Порушує трудову дисципліну. В неї виникали конфлікти з підлеглими, вона їх ображала, примушувала звільнятись з роботи, а 27.11.2014 року взагалі після обіду не вийшла на роботу і не спілкувалась з робітницями, які прибирали територію на вулицях селища Віньківці. Про відсутність її на роботі складені акти. Вона не являється членом профспілкової організації, а тому згода на її звільнення від профспілки не потребується. Наказ про її звільнення і трудова книжка вручались [PERSON] в день звільнення. Вона вводить в оману його і суд, повідомляючи у позові про те, що телефонувала заступнику селищного голови і повідомляла про виконану роботу. Звернув увагу суду на те, що відповідно до вимог статті 59 ЦПК України доказ [PERSON] про те, що вона лікувалась 27.11.2014 року (запис в амбулаторній карті, неналежним, оскільки існує спеціальний порядок реєстрації хворих. Просив не вважати цей доказ належним ще й тому, що свідок [PERSON] підтвердив про існування певної процедури прийому хворих в лікарні. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Встановлено, не оспорюється сторонами і в силу ст.61 ч.1 ЦПК України приймається судом, що, починаючи з 1992 року, [PERSON] працює майстром в комунальному підприємстві Віньковецької селищної ради Хмельницької області. Підприємство змінювало назви, а вона залишалась на посаді майстра благоустрою. Остання назва підприємства - "Віньковецький комунсервіс". Позивачка є інвалідом 2 групи загального захворювання і страждає на гіпертонію. 01 грудня 2014 року наказом №41 по КП "Віньковецький комун сервіс" за підписом директора [PERSON] її звільнено з роботи з посади майстра по благоустрою за прогул, який допущено 27 листопада 2014 року, а саме за відсутність її без поважних причин на робочому місці більше трьох годин підряд, з 13.00 до 17.15 год. Звільнено [PERSON] з підстав, оговорених ч.4 статті 40 КЗпП України. Відповідно до статті 40 ч.4 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивачка надала суду витяг з амбулаторної карти хворого [PERSON], в якому записано, що 27.11.2014 року вона зверталась до лікаря Віньковецької ЦРЛ [PERSON] із скаргами на стан здоров'я - підвищений тиск. Згідно довідки МСЕК АВ № 0166098, вона страждає на гіпертонічну хворобу (підвищений артеріальний тиск) і є інвалідом 2 групи довічно. 27 листопада 2014 року їй виставлено діагноз лікуючим лікарем: "Гіпертонічна хвороба, гіпертонічний криз", запропоновано стаціонарне лікування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що 27.11.2014 року в обідню пору дня на території лікарні до нього звернулась [PERSON], яка є його пацієнткою, і він надавав їй медичну допомогу, про що зробив запис в амбулаторній карті. Пропонував їй стаціонарне лікування, але вона відмовилась. Відповідач та третя особа піддає сумніву зазначені докази, посилаючись на вимоги статті 59 ЦПК України, наголошуючи на порушенні порядку прийому хворих лікарем і здійсненні ним відповідних записів. Суд не може погодитись з такою позицією відповідача. Згідно частини 1 статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Під час допиту свідка [PERSON] та дослідження амбулаторної карти позивача не допущено порушення вимог статті 27 ч.2 ЦПК України. [PERSON] зазначила про ці докази під час попереднього судового засідання. Також не доведено відповідачем, що ці докази є неналежними (стаття 58 ЦПК України). Посилання відповідача на порушення відомчої інструкції, яка регулює процедуру прийому хворих і надання їм медичної допомоги, не є підставою для невизнання факту звернення [PERSON] і її лікування лікарем [PERSON] 27.11.2014 року. Те, що лікар зловживав своїм правом, є припущенням, а не фактом, а стаття 61 ЦПК України покладає обов'язок на відповідача спростування даного факту. Допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив суду, що 27.11.2014 року приблизно о 14.00 год. чи трохи пізніше він в парку смт. Віньківці зустрів [PERSON], яка шукала дівчат - працівників. Він знає її як майстра комунального підприємства, за нею в селищі закріплена відповідна територія для прибирання. Знає, що відповідачка більше 20 років працює в комунальному підприємстві, позитивні відгуки про її роботу. Звернув увагу на її хворобливий стан. Вони поговорили і розійшлись. Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Таким чином, крім факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України. Позивачка довела в судовому засіданні, що вона через погіршення стану здоров'я раніше покинула робоче місце 27.11.2014 року. ЇЇ доводи не спростовані відповідачем. Ним також не доведено, що вона була відсутня на роботі більше трьох годин, виходячи із показань свідка [PERSON], який повідомив суду, що о 14.00 год. чи після цієї години в парку смт. Віньківці вона шукала дівчат- робітниць. Згідно показань зазначених свідків, витягу з амбулаторної карти та посвідчення інваліда 2 групи загального захворювання причиною її відсутності на роботі являється погіршення стану здоров'я, пов'язане з інвалідністю, яка супроводжується діагнозом "Гіпертонія". Саме через підвищення артеріального тиску свідок [PERSON] пропонував їй 27.11.2014 року стаціонарне лікування. Згідно актів, складених 27.11.2014 року, майстер [PERSON] була відсутня на роботі в період з 13.00 год. до 17.15 год.. Судом приймаються складені акти як допустимі докази, але трьохгодинний час відсутності на роботі [PERSON] підлягає сумніву, оскільки свідки, які підписали ці акти, не бачили [PERSON] Вони не стверджують, що її не було, а констатують, що біля них її не було в конторі та на території селища. Частина з них працювала біля санстанції і біля стадіону в смт. Віньківці, а інші - в конторі. Але конкретно робоче місце майстра [PERSON] не визначено (відсутні посадові обов'язки). Окрім цього, свідок [PERSON] повідомляє, що і після 14.00 год. він бачив майстра, яка виконувала свої робочі обов'язки, відшукуючи працівників - прибиральниць вулиць. Із повідомлень суду свідків [PERSON], [PERSON], з ними майстер перебувала в поганих відносинах через грубе ставлення до них [PERSON]. Виносячи наказ про звільнення з роботи майстра, керівник підприємства володів не повною інформацією щодо місця перебування позивачки та щодо терміну її відсутності на робочому місці. Хвороба особи являється поважною причиною відсутності її на робочому місці. Згідно наказу про звільнення № 41 та запису в трудовій книжці [PERSON] звільнена на підставі частини 4 статті 40 КЗпП України. У вказаній статті тільки дві частини, тому запис про звільнення здійснено не вірно і підлягає виправленню. Звільняючи позивачку, відповідачем не прийнято до уваги ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, тривалість її трудового стажу та чисельні нагородження грамотами, що є обов'язком для керівника відповідно до вимог статті 149 ч.3 КУпАП, тому вимога [PERSON] про поновлення на роботі підлягає задоволенню. Посилання відповідача на усні зауваження, оголошені [PERSON], судом не приймаються, оскільки вони не оговорені статтею 147 КЗпП України. Із письмового пояснення позивачки керівнику підприємства слідує, що вона контролювала працівниць з машини 27.11.2014 року, але до них не підходила. В цьому поясненні відсутня інформація про її хворобу, відсутня інформація про свідка [PERSON], тому керівник був позбавлений можливості на момент видачі наказу про звільнення 01.12.2014 року повністю перевірити її аргументи. За таких обставин, хоч позивачці спричинена моральна шкода, вона перенесла стрес, гаяла час, проте такі втрати вона несе через самовпевненість, оскільки пояснює, що не сподівалась на те, що її звільнять з роботи. Також в поясненні керівнику вона не повідомила про спілкування з [PERSON] і про те, що син її відвіз додому через гіпертонічний криз, тому розмір заподіяної їй моральної шкоди, відповідно до вимог статті 237-1 КУпАП, виходячи із засади розумності, оговореної п. 9 Постанови ПВС України №4 від 31.03.1995 року " Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди", слід зменшити до 200 грн. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, що розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позивачка збільшила заявлені вимоги і просить суд про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Її вимога підлягає задоволенню як така, що прямо оговорена законом - вище зазначеною правовою нормою, незважаючи на ч.2 статті 31 ЦПК України. Тому на користь [PERSON] слід стягнути середню заробітну плату майстра благоустрою за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.12.2014 року, оскільки останнім робочим днем являється 01.12.2014 року. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача в зв'язку з незаконним звільненням, слід керуватися Порядком визначення середнього заробітку, визначеним Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, згідно з яким з цією метою середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (пункт 2, абзац 3). Статтею 237 КЗпП України покладається обов'язок на третю особу - [PERSON] покрити шкоду, заподіяну комунальному підприємству виплатою [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але за відсутності інформації про розмір заподіяної підприємству шкоди суд обмежений в цьому, а також виходить з тієї обставини, що [PERSON], приховала інформацію від керівника про свою хворобу як до, так і після її звільнення з роботи. Згідно ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з вищезазначених підстав може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкової організації. [PERSON] не довела суду, що вона є членом профспілкової організації, оскільки згідно наданих підприємством розрахунків членські внески з її зарплати не відраховувались.

Outcome: approved