Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсними наказів, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому вказувала, що була прийнята на роботу у Вижницький дошкільний навчальний заклад на посаду вихователя на 0,5 ставки 02 вересня 1985 року відповідно до наказу №280, а відповідно до наказу №8 від 01 лютого 2006 року, [PERSON] було призначено на посаду практичного психолога на 0,5 ставки. Вказувала, що згідно з наказом №50 від 14.11.2014 року [PERSON] оголошено догану за неналежне виконання посадових обов"язків, згідно з наказом №51 від 03.12.2014 року [PERSON] оголошено сувору догану за неналежне виконання посадових обов"язків, а згідно з наказом №52 від 04.12.2014 року [PERSON] оголошено догану. 20 січня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади вихователя за п.3, 4 ст.40 та з посади практичного психолога за п.3, 4 ст.40 та п.3 ст.41 Кодексу законів про працю. Вважала, що вказані накази про застосування дисциплінарних стягнень та звільнення відбулись з порушенням ряду норм трудового законодавства, без належних правових підстав, а тому просила визнати недійсними накази №50 від 14.11.2014 року, №51 від 03.12.2014 року, №52 від 04.12.2014 року про застосування заходів дисциплінарного стягнення до [PERSON]; визнати недійсним наказ №4 від 20.01.2015 року про звільнення [PERSON] з посади вихователя за п.3, 4 ст.40, та з посади практичного психолога за п.3, 4 ст.40 та п.3 ст.41 КЗпП; визнати недійсним запис у трудовій книжці [NUMBER] [PERSON] про звільнення її з посади вихователя та практичного психолога за п.3, 4 ст.40 та п.3 ст.41 КЗпП; поновити на роботі [PERSON] на посаді вихователя та практичного психолога; відшкодувати [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення до винесення рішення про поновлення працівника на роботі; відшкодувати [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., завдану їй внаслідок порушення її законних прав та інтересів. В адресованій суду заяві про уточнення позовних вимог та зміну підстави позову [PERSON] просила визнати недійсними накази №50 від 14.11.2014 року, №51 від 03.12.2014 року (у редакції наказу №35 від 06 березня 2015 року) про застосування заходів дисциплінарного стягнення до [PERSON]; визнати недійсним наказ № 36 від 19 березня 2015 року про звільнення [PERSON] за п.3 ст.41 КЗпП; визнати недійсним запис у трудовій книжці [NUMBER] [PERSON] про звільнення її з посади вихователя та практичного психолога за п.3, 4 ст.40 та п.3 ст.41 КЗпП; поновити на роботі [PERSON] на посаді вихователя та практичного психолога; відшкодувати [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту незаконного звільнення до винесення рішення суду про поновлення працівника на роботі; відшкодувати [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., завдану їй внаслідок порушення її законних прав та інтересів. До початку судового засідання від позивачки [PERSON] поступила заява про уточнення позовних вимог, обгрунтування та розрахунок відшкодування моральної шкоди, в якій просила відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 206 832 грн. 49 коп., завдану їй внаслідок порушення її законних прав та інтересів (з обтяжуючими обставинами - діями завідувача Вижницького ДНЗ №1 Гулей Н.І.) В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та пояснила, що в листопаді 2014 року написала скаргу в прокуратуру про розкрадання, хабарництво в ДНЗ. Після цього заввідділом організовує тиск на неї. Наказ від 19 березня 2015 року про її звільнення винесено за те, що вона написала в прокуратуру. По факту дитини, [PERSON], від 04.12.2014 року пояснила, що завела дитину до завідувача ДНЗ в кабінет, оскільки мати дитини шукала з нею конфлікти. Нікого не ображала. Оскільки порушення трудового розпорядку чи аморальні проступки в її діях відсутні, просила позов задовольнити. Розмір моральної шкоди, поданої в заяві, обгрунтовує за весь період. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що при поданні позовної заяви вперше у лютому 2015 року, позивач заявляла відповідні позовні вимоги, що були викладені в первісній позовній заяві. В процесі розгляду справи судом першої інстанції, позивач надав суду заяву про уточнення позовних вимог та зміну підстави позову від 31.03.2015 року, інших позовних вимог позивачем не заявлялося. Ухвалою ВССУ від 23 грудня 2015 року по даній справі на новий розгляд направлена справа виключно в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, а в частині позовної вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди на новому розгляді справа не перебуває, тому вважав, що заява про уточнення позовних вимог, обгрунтування та розрахунок відшкодування моральної шкоди від 14.03.2016 року не може бути задоволена. Стосовно позовних вимог у частині яких справа знаходиться на новому розгляді вказував, що згідно з наказом №36 від 19.03.2015 року позивач звільнена з роботи на підставі п.3 ст.41 КЗпП України - вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Аморальна поведінка позивача підтверджена конкретними фактами, які наведені в тексті наказу та підтверджені письмовими доказами і показаннями свідків; звільнення на підставі п.3 ст.41 КЗпП не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюється. Вважав, що звільнення позивача згідно наказу №36 від 19.03.2015 року є законним та обгрунтованим, а позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є такими, що не можуть бути задоволеними, оскільки вони безпідставні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, оскільки вважав, що адміністрація ДНЗ №1 в повній мірі дотрималася вимог закону та проведення процедурного порядку звільнення [PERSON] як вихователя та практичного психолога за вчинені нею аморальні проступки, які в процесі судового розгляду знайшли своє підтвердження шляхом дослідження відповідних доказів, а саме письмовими поясненнями вихователів ДНЗ, зверненнями батьків дітей, відповідними матеріалми перевірок органом поліції, відділу освіти. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник Вижницької міської ради Колотило С.О. в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав та пояснив, що Вижницька міська рада надавала згоду на звільнення позивачки з посади вихователя та практичного психолога, оскільки батьки вихованців дошкільного закладу неодноразово зверталися до міської ради зі скаргами на поведінку позивачки. Просив в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працювала з 1992 року в ДНЗ вихователем з [PERSON], вела гурток малювання. [PERSON] звинуватила її у крадіжці акварелі, нецензурно обзивала її в залі ДНЗ, в присутності зборів колективу. В грудні 2014 року вона була в складі комісії, яка здійснювала перевірку виходу працівників ДНЗ на роботу, в ході проведення якої було виявлення запізнення [PERSON] На зроблене зауваження [PERSON] почала ображати членів комісії та її нецензурними словами, що чули і батьки, і діти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є головою батьківського комітету ДНЗ. В листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з запитанням, куди поділись 3 тисячі грн., які їй зібрали на ремонт приміщень в групі. 04 грудня 2014 року [PERSON] завела малолітнього сина [PERSON], [PERSON], до кабінету завідуючої і сказала, що ця дитина в її групі не буде. Дитина через це була налякана. Крім цього, батьки вихованців зверталися зі скаргами, що їх діти жалілися на застосування [PERSON] фізичної сили до них. Йому відомо, що [PERSON] побила завідуючу садка, нецензурно висловлювалася в адресу працівників установи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її син [PERSON] з 2013 року виховувався в ДНЗ №1 м.Вижниця. В його групі вихователем була [PERSON], яка збирала з батьків на ремонт групи кошти в сумі по 200 грн. Пізніше виявилося, що ремонт в садку було здійснено за кошти міської ради. Коли вона запитала в [PERSON] куди були витрачені зібрані гроші, остання почала її ображати. Біля 11 години 04.12.2014 року їй зателефонували на мобільний телефон і повідомили, що [PERSON] вивела з групи її малолітнього сина і відвела до завідуючої, а вихователем в той час в групі була [PERSON] Внаслідок вказаної поведінки [PERSON], її син сильно налякався і довго плакав. Коли вона прибігла до садка, то її дитина була в іншій групі і плакала. Після цього вона перевела дитину в іншу групу, бо син був у стресі, вона давала йому заспокійливий чай. Під час вказаного конфлікту [PERSON] нецензурно виражалася і говорила, що це її група і їй вирішувати, які діти будуть до неї ходити. Дитина не хотіла йти в ті двері, де знаходилася група [PERSON] З даного приводу вона зверталася зі скаргами до Вижницького РВ УМВС України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є завідувачем Вижницького ДНЗ №1. 04.12.2014 року знаходилася на робочому місці в себе в кабінеті. Біля 11 години без стуку різко відчинилися двері і в кабінет зайшла практичний психолог [PERSON], при цьому штовхаючи в спину дитину, вихованця молодшої групи [PERSON], який плакав. Далі [PERSON] кинула речі дитини і сказала, що ця дитина більше в її групу ходити не буде. Дитина довго не могла заспокоїтися і вона подзвонила до матері [PERSON] і розповіла про даний випадок. 03 грудня 2015 року на зборах [PERSON] вела себе грубо, нецензурно висловлювалася при батьках і дітях. Вказувала, що за період роботи [PERSON] це випадок був непоодинокий, вона багато років намагалася залагоджувати конфлікти, які спричиняла [PERSON], однак, вона своєї поведінки не змінила, тому вона змушена була звернутися до профкому про звільнення [PERSON] з посади, щоб захистити працівників закладу, дітей та їх батьків. Батьки вихованців неодноразово зверталися до неї зі скаргами на грубу поведінку [PERSON] 19 березня 2015 року [PERSON] було звільнено на підставі п.3 ст.41 КЗпП. Однак, позивачка продовжує свою поведінку по відношенню до неї і її колег; 07.12.2015 року [PERSON] було визнано винною у її побитті та побитті вихователя-методиста. На даний момент на [PERSON] відкрито два кримінальні провадження за побиття різних людей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є вихователем-методистом ДНЗ №1. 04 грудня 2014 року була в кабінеті завідуючої навчальним закладом, коли біля 11 години [PERSON] заштовхала дитину до завідуючої в кабінет. При цьому дитина плакала. Далі [PERSON] кинула одяг і особисті речі хлопчика і сказала, що ця дитина більше не буле відвідувати її групу. Оскільки дитина сильно налякалася і плакала, вона взяла хлопчика на руки та заспокоювала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працює музичним керівником ДНЗ №1 м.Вижниця. В 2015 році мала конфлікт з [PERSON], яка поводила себе некоректно, не допускала її в групу в присутності дітей, забрала в неї акордеон та погрожувала їй стільцем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є дочкою позивачки і також працює в ДНЗ №1 м.Вижниця. Мати їх вихованця [PERSON] постійно придиралася до неї та її матері, позивачки по справі, писала видумані скарги. Її також звільняли з роботи по надуманим мотивам. Оскільки мати дитини постійно конфліктувала з ними, [PERSON] взяла [PERSON] і відвела до завідуючої ДНЗ. 04 грудня 2014 року на роботі вона не була, тому як вела [PERSON] дитину, не бачила. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Вижницького районного суду від 28.04.2015 року в позові [PERSON] до Вижницького ДНЗ №1 про визнання недійсними наказів №50 від 14.11.2014 року, №51 від 03.12.2014 року, у тедакції наказу №35 від 06.03.2015 року про застосування заходів дисциплінарного стягнення до [PERSON], визнання недійсним наказу №36 від 19.03.2015 року про звільнення [PERSON] за п.3 ст.41 КЗПпП, визнання недійсним запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], задоволено частково. Рішення Вижницького районного суду від 28 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконними наказів про накладення дисциплінарних стягнень №51 від 03 грудня 2014 року, №52 від 04 грудня, №35 від 06 березня 2015 року, наказу №4 від 20 січня 2015 року про звільнення з роботи на підставі п.п.3, 4 ст.40, п.3 ст.41 КЗпП України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вішкодування моральної шкоди скасовано; позов [PERSON] до Вижницького ДНЗ №1 у цій частині задоволено частково; визнано незаконними накази про накладення дисциплінарних стягнень на [PERSON] №51 від 03 грудня 2014 року, №52 від 04 грудня 2014 року, №35 від 06 березня 2015 року (в частині внесення змін до наказу №51 від 03 грудня 2014 року); визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади вихователя, практичного психолога на підставі п.п.3, 4 ст.40, п.3 ст.41 КЗпП України згідно наказу №4 від 20 січня 2015 року; стягнуто з Вижницького ДНЗ №1 на користь [PERSON] 5068, 42 грн. - втраченого заробітку за час вимушеного прогулуза період з 20 січня по 19 березня 2015 року, відрахувавши з цієї суми податки та інші обов"язкові платежі; стягнуто з Вижницького ДНЗ №1 на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.; у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін; у рахунок виконання рішення суду в частині стягнення з Вижницького ДНЗ №1 на користь [PERSON] 5068 грн. 42 коп. втраченого заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 січня 2015 року по 19 березня 2015 року, зарахувати виплачену [PERSON] за наказом №36 від 19 березня 2015 року суму у 4500 грн. 52 коп. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 15 жовтня 2015 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково; рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2015 року в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині рішення апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2015 року залишено без змін. При цьому, колегія суддів Вищого Спеціалізованого суду України виходила з того, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 березня 2015 року. Відповідно до ст.41 п.3 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Згідно вимог ч.1 ст.43 КЗПП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що вона була прийнята на роботу в Вижницький дошкільний навчальний заклад на посаду вихователя на 0,5 ставки 02 вересня 1985 року відповідно до Наказу №280 про прийняття на роботу, а відповідно до наказу №8 від 01 лютого 2006 року, [PERSON] було призначено на посаду практичного психолога на 0,5 ставки. 19.03.2015 року завідувачем Вижницького ДНЗ №1 було видано наказ №36 від 19.03.2015 року „Про відміну наказу №4 від 20 січня 2015 року та про звільнення з роботи вихователя [PERSON]", яким відмінено наказ №4 від 20.01.2015 року, звільнено вихователя-практичного психолога [PERSON] з роботи з 19.03.2015 року за п.3 ст.41 КЗпП України, при цьому завідувач ДНЗ виходила з того, що наказ від 20 січня 2015 року №4 було прийнято неправильно відносно звільнення [PERSON] в дисциплінарному порядку в той час, коли в діях звільненої містяться ознаки аморальних проступків, не сумісних з продовженням даної роботи, що підтверджується поясненнями працівників ДНЗ №1, батьків дітей, голови батьківського комітету. При цьому, згідно вказаного наказу, 03.12.2014 року під час проведення зборів батьків І молодшої Б групи, на яких були присутні начальник відділу освіти Вижницької РДА [PERSON], методист відділу освіти з дошкільного виховання [PERSON], голова батьківського комітету ДНЗ №1 [PERSON] Вихователь-практичний психолог [PERSON] вела себе неадекватно, вела себе зверхньо, кричала, висловлювалася словами, що принижують честь і гідність людини. Ці образи вона висловлювала на адресу присутніх на зборах. 04.12.2014 року о 11.00 год. [PERSON] без всякої на те підстави в кабінет завідувача ДНЗ №1 грубо заштовхала вихованця І молодшої Б групи [PERSON], якому в той момент було два роки вісім місяців. Дитина була заплакана, перелякана, розгублена, верхній одяг і взуття демонстративно кинула на підлогу і заявила, що ця дитина в її групі не буде. Такі неадекватні дії [PERSON], як вихователя, розцінюються як аморальний проступок, який несумісний з продовженням даної роботи. Згідно протоколу №26 від 18.03.2015 року засідання профкому ДНЗ №1 дало згоду на звільнення з займаних посад [PERSON] Як роз"яснив в Постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України, п.28, при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. З підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п.3 ст.41 КЗпП ), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. З посадових інструкцій вихователя та практичного психолога Вижницького ДНЗ №1 вбачається, що вихователь повинен дотримуватися педагогічної етики та етичного кодексу психолога, поважати гідність дитини, захищати її від будь-яких форм фізичного та психологічного насильства, дотримуватися правил охорони дитинства. Аналізуючи чинне законодавство про працю, суд приходить до висновку, що аморальним проступком вважаються винні дії чи бездіяльність, що порушують моральні норми, притаманні суспільству, суперечать сутності трудової функції працівників і тим дискредитують виховні, службові повноваження певного кола працівників. У ст.30 Закону України „Про дошкільну освіту" та у п.37 Положення про дошкільний навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від від 12.03.2003 року №305 визначено вимоги до педагогічних працівників, які зобов"язані: дотримуватися педагогічної етики, норм загальнолюдської моралі, поважати гідність дитини та її батьків; забезпечувати емоційний комфорт, захист дитини від будь-яких форм експлуатації та дій, які шкодять її здоров"ю, а також від фізичного та психологічного насильства. З копії листа-звернення трудового колективу Вижницького ДНЗ №1, адресованого голові Вижницької РДА, міському голові, голові Вижницького райкому профспілки працівників освіти і науки, вбачається, що колектив просить звернути увагу на ситуацію, що склалася в садку. А саме: вихователь-психолог [PERSON] ігнорує свої посадові обов"язки, порушує трудову дисципліну, взагалі не проводить психологічну роботу з дітьми садочка, ігнорує вказівки та зауваження завідуючої ДНЗ [PERSON], використовує нецензурну лексику до батьків, завідуючої та працівників дитячого садка. Після конфлікту між [PERSON] та мамою [PERSON] було проведено батьківські збори. А на слідуючицй день [PERSON] зібрала речі дитини та заштовхала її до кабінету завідуючої. Колектив установи не згідний з поведінкою [PERSON] і стає на захист їх керівника, та просить допомоги у розв"язанні цієї конфліктної ситуації та стати на захист колективу. Дане звернення підписано особисто членами трудового колективу. В колективній заяві батьки вихованців Вижницького ДНЗ, адресованій голові Вижницької РДА, начальнику відділу освіти та голові Вижницької міської ради, крім іншого, зазначили, що 03.12.2014 року при перевірці виробничо-масової комісії Вижницького ДНЗ №1 щодо дотримання трудової дисципліни працівниками, вихователь [PERSON] запізнилася на роботу на 20 хвилин, не реагуючи на зауваження голови профспілки, в присутності дітей та батьків нецензурно висловлювалася в бік членів комісії, чим викликала обурення батьків. Не справляється [PERSON] також і з роботою психолога. За специфікою посади психолог дошкільного закладу постійно працює з дітьми, а тому повинен поводити себе урівноважено, тактовно, спокійно, контролювати свої емоції. Натомість [PERSON] часто провокує проблемні ситуації, скандалить у присутності дорослих і найголовніше - в присутності дітей. Висновком даного колективного звернення стало висловлення батьками повної недовіри [PERSON] у будь-яких питаннях по догляду за їх дітьми. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що [PERSON] як вихователем - практичним психологом Вижницького ДНЗ, було вчинено дії, які слід кваліфікувати як аморальні проступки. Зокрема, судом визнаються аморальними проступками нецензурні висловлювання [PERSON], які зроблені в присутності малолітніх вихованців та їх батьків, некоректна, непрофесійна поведінка по відношенню до малолітнього, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підтверджуються, крім дослідженого вище, висновками Вижницького РВ УМВС по результатах звернень [PERSON] та [PERSON] Що стосується визначення межі між проступками, сумісними і несумісними з продовженням роботи, то суд зауважує, що суду надано право оцінювати аморальний проступок як сумісний або несумісний з продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи. Оскільки позивачка скомпрометувала себе перед батьками вихованців, колегами по роботі та втратила тим самим авторитет, суд вважає, що її вчинки є несумісними з виховною функцією вихователя - практичного психолога, що тягне за собою неможливість продовження роботи в ДНЗ. З протоколу №26 засідання профспілкового комітету Вижницького ДНЗ №1 від 18.03.2016 року вбачається, що профспілковий комітет вирішив дати згоду завідувачу звільнити з роботи вихователя - практичного психолога [PERSON] згідно п.3 ст.41 КЗпП України, яка виконує виховні функції і вчинила аморальні проступки несумісні з продовженням даної роботи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Виходячи з дослідженого вище, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, оскільки обставини, викладені в наказі про її звільнення від 19.03.2015 року, знайшли підтвердження в судовому засіданні, порушень чинного законодавства про працю при винесенні вказаного наказу з боку адміністрації ДНЗ судом не встановлено, а також беручи до уваги те, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень не застосовуються, оскільки розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення, а тому в задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. Не підлягає задоволенню і позовна вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди, оскільки вона є похідною від вимоги про поновлення на роботі.

Outcome: dismissed