Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

[PERSON], представник позивача [PERSON] 09 жовтня 2017 року звернувся до Державного реєстратора Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування реєстрації права власності та просить: Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35020343 від 03.05.2017 року, прийняте державним реєстратором Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON]. Скасувати державну реєстрацію права власності (номер запису 20227996) на нежитлову будівлю літ. А-2 загальною площею 103,0 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Володимира Вернадського, будинок 15-Г. Вказана справа 10 жовтня 2017 року була передана судді Федоріщеву С.С. В обґрунтування позовних вимог по тексту позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] стало відомо про те, що невідомі особи намагаються відчужити майно, частина якого належить йому на праві власності, а саме господарську будівлю літ. Д-2 за адресою: м. Дніпро, вул. В. Вернадського, буд. 13. Із оголошення, розміщеного на веб-ресурсі за посиланням https://www.olx.ua/i2/obvavlenie/prodam-pomeschenie-103-metra-na-dzerzhinskogo-IDw2bla.html. Дізнавшись із даного оголошення про продаж, що планується. Позивач із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався про те, що 26 квітня 2017 року державним реєстратором Орлівщинської сільської ради [PERSON] було зареєстровано право власності за [PERSON] на нежитлову будівлю літ. А-2 загальною площею 103,0 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Володимира Вернадського, будинок 15-Г. При цьому підставою такої реєстрації став технічний паспорт б/н, виданий 25.04.2017 року ФОП [PERSON] та довідка серія та номер 5219 від _-24.04.2017 року, видана КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради. Запис про право власності було внесено на підставі рішення державного реєстратора [PERSON] про реєстрацію права власності (з відкриттям розділу), індексний номер 35020343 від 03.05.2017 року 11:47:16. Позивач вважає рішення про реєстрацію права власності від 03.05.2017 року незаконним, таким, що порушує права Позивача та інших співвласників багатоквартирного житлового будинку № 13 по вул. Володимира Вернадського (колишня вулиця Дзержинського) у м. Дніпро, та підлягає негайному скасуванню. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, про дату судового засідання були повідомлені належним чином, представник позивача подала заяву, в якій просила справу розглядати за їх відсутністю. Відповідач в судові засідання по справі, які призначалися на 19.10.2017, 02.11.2017 та 24.11.2017 повторно не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. За таких обставин суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності сторін на підставі ст. 169 ЦПК України, та з урахуванням того, що від відповідача заперечень до суду не надійшло, суд вважає за можливе винести по справі заочне рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи відбувався згідно положень ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у житловому будинку № 13 по вул. В.Вернадського (колишня вул. Дзержинського) у м. Дніпро [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.05.2014 року належить квартира № 13. Ця квартира була реконструйована шляхом обєднання квартир № 13,14,15. Квартира № 13 у житловому будинку № 13 по вул. В.Вернадського у м. Дніпро належала [PERSON] підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 1996 року, укладеного ним з [PERSON] та посвідченим приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №110, належить квартира № 13, що розташована по вул. [PERSON] (колишня Дзержинського), 13 у м. Дніпропетровську. Відповідно до договору купівлі-продажу, на момент укладення договору [PERSON] дана квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 квітня 1996 року Дніпропетровським міськвиконкомом за №1/604-96 та зареєстрованим Дніпропетровським Інветарбюро 08.04.1996 року за №39п-54. Квартира № 14 у житловому будинку № 13 по вул. В.Вернадського у м. Дніпро належала [PERSON] підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2000 року, укладеного ним з [PERSON]. Квартира № 15 у житловому будинку № 13 по вул. В.Вернадського у м. Дніпро належала [PERSON] підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1511. На прибудинковій території, що прилягає до житлового будинку № 13 по вул. В.Вернадського (колишня Дзержинського) у м. Дніпро розташовані допоміжні приміщення (сараї та гараж), якими мешканці користувались до здійснення приватизації, а також продовжують користуватись і зараз, в тому числі і будівля сараїв літ. Д-2, яка, згідно матеріалів технічної інвентаризації, була побудована до 1948 року, в у 1980 році до даної будівлі було прибудовано гараж (літ. д-1, поз. 4-1), які і набув у власність Позивач разом із кладовими в літ. Д-2 поз. 3-1 площею 3,5 кв.м., поз. 2-1, площею 7,4 кв.м. (на першому поверсі), та поз. 5-1 площею 3,1 кв.м. на другому поверсі. Право власності за Позивачем було зареєстровано 31.07.2017 року, що підтверджується доданим витягом (а.с.11-12). Правовідносини, які виникли між сторонами законодавчо урегульовані наступним чином. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 22.02.1994 року, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Допоміжні приміщення, відповідно до п.2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» стають обєктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких додаткових юридичних дій. Згідно п.1.1 Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року у справі за конституційним поданням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень п.2 ст.10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» конституційним поданням 60 народних депутатів про офіційне тлумачення положень статей 1,10 цього ЗУ (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), «допоміжні приміщення передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків». Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення обєднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Рішенням Конституційного Суду України № 14-рп/2011 від 9 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" стосовно того, чи стають допоміжні приміщення об'єктами права спільної власності громадян, які набули право приватної власності на квартири на підставі цивільно-правових угод, а не шляхом використання житлових чеків при приватизації, було встановлено, що положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Таким чином, допоміжні приміщення належать власникам квартир, які набули право власності як внаслідок приватизації, так і за цивільно-правовими угодами (як Позивач). Також даним рішенням (п.4) розяснено, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. Відповідно до п. 2 цього рішення, рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. У даному випадку допоміжні приміщення, які розташовані як в середині, так і за межами житлового будинку № 13, які призначені для обслуговування потреб мешканців, належать власникам квартир у даних будинках незалежно від підстав отримання права власності на квартири. У 2011 році Дніпропетровська міська рада помилковим рішенням сесії віднесла зазначену будівлю до права комунальної власності, однак за адміністративним позовом, в тому числі і Позивача, постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року у справі № 200/14306/13-а, яка була залишена без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, дане рішення було визнано протиправним та скасоване, а самим рішенням встановлено, що дана будівля є допоміжною і належить власникам квартир у будинку № 13, зокрема і Позивачу (а.с.21). З наведеного випливає висновок про незаконність рішення державного реєстратора Орлівщинської сільської ради [PERSON] про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на будівлю, яка насправді є допоміжною та належить співвласникам будинку № 13 по вул. В.Вернадського (колишня вул. Дзержинського), в тому числі і Позивачу. Такий висновок ґрунтується також на наступному: З позовної заяви випливає, що лише зараз Позивачу стало відомо про те, що 26 квітня 2017 року державним реєстратором Орлівщинської сільської ради [PERSON] було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нежитлову будівлю літ. А-2, загальною площею 103,0 кв.м. При цьому у якості підстав для реєстрації права власності зазначено довідку КП «ДМБТІ» ДОР серія та номер 5219 від 24.04.2017 року та технічний паспорт від 25.04.2017 року, виданий ФОП [PERSON] Однак, ані технічний паспорт, ані довідка відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», ст. 328 Цивільного кодексу України не є правовстановлюючими документами, на їх підставі неможна проводити державну реєстрацію права власності. Більше того, Позивач стверджує, та це не спростовано іншими доказами, що технічний паспорт від 25.04.2017 року є підробленим, технічна інвентаризація даного обєкта ніколи не проводилась насправді, адже з огляду на те, що Позивач та інші співмешканці даного будинку багато років користуються цією будівлею, вона постійно зачинена через зберігання у кладових особистих речей мешканці. Ключі від кладових поз. 3-1, 2-1,5-1, а також від гаража літ. д-1 зберігаються особисто у Позивача, жодним особам, в тому числі ФОП [PERSON] він ніколи їх не надавав, що взагалі унеможливлює проведення технічної інвентаризації, яка полягає у огляді та фіксуванні технічних характеристик обєкта. Щодо довідки КП «ДМБТІ» ДОР, на яку міститься посилання у державному реєстрі, то у ній лише зазначено про те, що КП «ДМТІ» ДОР станом на 31.12.2012 року право власності на літ. А-2 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, 15Г ніколи не здійснювало, і це цілком зрозуміло, адже обєкт літ. А-2 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, 15Г не існує взагалі. Більше того, поштова адреса «вул. Дзержинського ([PERSON]), 15Г» ніколи не присвоювалась жодному обєкту, про що до судового засідання буде надано офіційну відповідь від Дніпровської міської ради. Так само ніколи не виділялась жодній особі і земельна ділянка з адресою: «вул. Дзержинського ([PERSON]), 15Г». Все наведене дає підстави вважати, що невідомі особи, з метою заволодіти нерухомим майном, подали державному реєстратору документи, які містили недостовірні дані, і на підставі даних документів державний реєстратор абсолютно незаконно зареєстрував право власності, яке взагалі не виникло. Як передбачено ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом, загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою обєктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Згідно ч.3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Однак при проведенні державної реєстрації речових прав на будівлю, яка насправді вже належить іншим особам, державним реєстратором не було встановлено відповідність документів, які подані, вимогам чинного законодавства України, в звязку з чим безпідставно прийнято рішення про державну реєстрацію. Згідно статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч.1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON], представник позивача [PERSON] до Державного реєстратора Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування реєстрації права власності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved