Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом.В його обґрунтування зазначив, що у 1977 році між ним та [PERSON] була укладена усна домовленість, відповідно до якої вказані особи - брати - домовилися разом будувати будинок за адресою: [ADDRESS], та в подальшому визнати за кожним з них право власності на ? частку вказаного будинку. Проте, вказаний будинок був закріплений за [PERSON] - як за головою колгоспного двору. У 1986 році позивач розлучився з першою дружиною [PERSON], яка згодом звернулася до суду з позовом про виділення їй частки з колгоспного двору з метою розподілу спільного сумісного майна подружжя. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 5.01.1988 року була затверджена мирова угода від 05.01.1988 року відповідно до якої [PERSON] особисто сплатив колишній дружині , як члену колгоспного двору - [PERSON] - як компенсацію за спільне сумісне майно подружжя 5000 руб, при чому була сплачена не ? частка вартості спільного сумісного майна подружжя, а 2/3 вартості - з врахуванням частки на сина [PERSON] На початку 2014 року [PERSON] стало відомо про те, що його майнові права були порушені. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2014 року було зокрема встановлено, що позивач разом з братом будували вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та не мали суперечок , щодо порядку користування ним. Зважаючи, що спірний житловий будинок було збудовано [PERSON] та [PERSON] для проживання їхніх сімей, на відведеній, в установленому законом на той час порядку, земельній ділянці, будинок був прийнятий в експлуатацію, проте зареєстрований за [PERSON], оскільки останній був головою колгоспного двору, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити їх посилаючись на слідуюче : Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2014 року встановлено , що у червні 2004 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку . Вона посилалась на те, що з 1997 року перебувала у шлюбі з [PERSON], який рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 22 квітня 2004 року був визнаний безвісно відсутнім. У 1977 році між [PERSON] та його братом- [PERSON] було укладено усну угоду про спільне будівництво житлового будинку, за умови, що після закінчення будівництва кожен з них буде мати право на 1/2 частину. 27 липня 1982 року спірний будинок був прийнятий в експлуатацію. Будинок складається з двох окремих квартир і кожен з співвласників користувався окремою квартирою. Право власності на спірний будинок зареєстровано на ім'я [PERSON] З моменту реєстрації шлюбу з [PERSON] (з 1997 року) вона мешкала у спірному будинку, здійснювала ремонт у своїй половині будинку. [PERSON] визнаєвтой факт, що спірний будинок будувався ним разом з [PERSON] та не заперечував проти визнання за нею права власності на 1/2 частину цього будинку. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 06 липня 2004 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та право власності на решту на 1/2 частину цього ж будинку з надвірними будівлями і спорудами визнано за [PERSON] . Рішення сторонами в апеляційному порядку не оскаржувалось, набрало законної сили. 22 квітня 2004 року [PERSON]за рішенням Балаклійського районного суду Харківської області був визнаний безвісно відсутнім . Рішенням цього ж суду від 17 квітня 2014 року, було скасоване рішення про визнання його безвісно відсутнім. 04 червня 2014 року на це рішення подав апеляційну скаргу [PERSON], який участі у справі не приймав, але вважає що суд вирішив питання про його права та обов'язки. 14 серпня 2014 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 06 липня 2004 року скасувала і у задоволенні позову [PERSON] відмовила . Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі не спростовуючи вищенаведені факти позивачем та представником позивача . Третя особа - [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] частково та вказала , що була його дружиною . У спірному будинку проживала з сином тривалий час та оформила право власності на нього , так як позивача не було в Україні тривалий час . На момент одруження будинок вже був побудований . Третя особа по справі - Балаклійська державна нотаріальна контора - надала суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Свідок [PERSON] та [PERSON], [PERSON] підтвердили факт сумісного будівництва спірного будинку позивача з братом - [PERSON] Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини: За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об'єктом нерухомого майна - часткою житлового будинку. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність" застосовується чинне на той час законодавство , а спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року N 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Ст. 120 ч. 1 Цивільного кодексу УРСР передбачала, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Ч.2 цієї статті вказувала, що колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній земельній ділянці, що перебуває у його користуванні, житловий будинок та ін. Відповідно до діючого на той час законодавства майно колгоспного двору не могло належати окремим членам колгоспного двору, а у всіх випадках було загальною сумісною власністю членів колгоспного двору. Відповідно до ст. 121 ч. 1 Цивільного кодексу УРСР, - володіння, користування та розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Ч.2 цієї ж статті передбачала, що спори щодо володіння, користування та розпорядження майном колгоспного двору вирішувалося у судовому порядку за позовом когось з членів колгоспного двору, який досяг 16 років. Відповідно до ст. 123 Цивільного кодексу УРСР, доля члена колгоспного двору у майні двору встановлювалася: п. 2 при утворенні з одного двору двох чи більше дворів (розділу). При встановлені розміру долі члена колгоспного двору слідувало виходити з принципу рівності часток кожного члена двору. Відповідно до ст. 125 Цивільного кодексу УРСР, при поділі колгоспного двору його майно ділиться між створюваними дворами відповідно до часток їх членів з урахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати розділу колгоспного двору мали повнолітні члени двору, що були членами колгоспу. Розділ майна, належного колгоспному двору та колгоспного двору, що збереглося після припинення колгоспного двору, проводилося за правилами ст. 123 та 126 цього Кодексу. Відповідно до ст. 126 Цивільного кодексу УРСР, працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не приймав участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Вказана власність була формою особистої власності громадян, відповідно до діючої на той час ст. 13 Конституції СРСР. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Балаклійської міської ради народних депутатів 13.09.1982 року, належить колгоспному двору, головою якого являється [PERSON] (а.с. 8,82-85). Як вбачається з копії ухвали Балаклійського районного суду Харківської області, 05.01.1988 року була затверджена мирова угода, відповідно до якої: «[PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах [PERSON] та [PERSON] виплачують в порядку виділу частки з колгоспного двору розташованого в [ADDRESS], на користь [PERSON] 5000 руб. Після отримання вказаної суми 5000 руб. позивач ніяких претензій на майно колгоспного двору, а також на також на інше майно мати не буде» (а.с.9-10). Згідно копії довідки Балаклійського БТІ №491 від 20.05.2014 року (а.с.16,74) вбачається, що за даними архівних матеріалів право власності житловий будинок, розташований в [ADDRESS] станом на 1.01.2013 року зареєстровано на праві спільної часткової власності за : · ? частина - [PERSON] , на підставі рішення Балаклійського райсуду від 06.07.2004 року; · ? частина - [PERSON], на підставі рішення Балаклійського райсуду від 06.07.2004 року. Вказані позивачем та представником позивача обставини повністю підтверджуються Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2014 року було скасовано рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 06.07.2004 року за позовом [PERSON] про визнання права власності на ? частину житлового будинку в [ADDRESS] та відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с.11-13). Відповідно до п.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно повідомлення від 03.03.2015 року №403/01-16 Балаклійської державної нотаріальної контори Харківської області встановлено, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, 07.03.2013 року із заявою про відмову від належних їм часток спадщини звернулись діти померлого [PERSON] та [PERSON], зареєстровані за адресою [ADDRESS]. 20.01.2015 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки, розташованої на території Балаклійської міської ради Харківської області - на ім'я дружини померлого - [PERSON] (а.с.44). Зважаючи, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було збудовано [PERSON] та [PERSON] для проживання їхніх сімей, на відведеній, в установленому законом на той час порядку, земельній ділянці, будинок був прийнятий в експлуатацію, проте зареєстрований за [PERSON], оскільки останній був головою колгоспного двору. Оскільки на час набуття чинності Законом України "Про власність", тобто на 15 квітня 1991 року, у колгоспному дворі проживали: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON].(з врахуванням компенсації колишній дружині та сину - рішення Балаклійський районний суд Харківської області від 05 січня 1988 року) вони і набули право власності на майно колгоспного двору. Таким чином, зважаючи на вищенаведене позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі,що не позбавляє третю особу -[PERSON] права звернення до суду з позовом за захистом свого права, яке на її думку є порушеним. На підставі викладеного та

Outcome: approved