Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, який мотивував тим, що 02.03.2015 року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина. На випадок своєї смерті вона склала особисте розпорядження (заповіт) на імя [PERSON], який спадщину прийняв подавши нотаріусу заяву про її прийняття. Осіб, які мають прав на обовязкову частку у спадщині не має. До складу спадкового майна увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Костянтинівка, вул. Зарічна 2, який належав спадкодавцю на праві особистої приватної власності. Позивач, бажаючи оформити спадщину звернулася до нотаріуса за отриманням Свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Розглянувши подані позивачем документи, нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що ним не було надано документ, який посвідчує право власності [PERSON] на зазначене нерухоме майно. У звязку з цим позивач не в змозі реалізувати свої спадкові права на спадкове майно, що і стало причиною його звернення до суду за захистом невизнаних прав. В судове засідання позивач та його пердставник не зявилися, від останнього до суду надійшла заява в якій вона повідомила, що заявлені вимоги підтримує, прослав суд розглянути справу у їх відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву в якій повідомив, що заявлені вимоги визнає, просив суд розглянути справу у його відсутність. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для відкладеня розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засідані на підставі зібраних у справі доказів, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, встановивши істотні для справи обставини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 02.03.2015 року в с. Костянтинівка (Липовецького району Вінницької області) померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 4). Після її смерті відкрилася спадщина. На випадок своєї смерті вона склала особисте розпорядження (заповіт, а.с. 5) на імя [PERSON], який спадщину прийняв подавши нотаріусу заяву про її прийняття (а.с. 22). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 81/2015, осіб, які мають прав на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] не має. До складу спадкового майна увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Костянтинівка, вул. Зарічна 2, який спадкодавець заповіла позивачу. Для оформлення спадщини позивач звернувся до нотаріуса, яка постановою від 13.10.2015 року (а.с. 48) відмовила йому у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Костянтинівка, вул. Зарічна 2, яку мотивував тим, що ним не було надано документ, який посвідчує право власності [PERSON] на зазначене нерухоме майно. Враховуючи вищезазначене суд вважає, що право позивача при реалізації спадкових прав не визнається, а відтак підлягає захисту судом у спосіб, визначений законом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування"). Як вбачається із Технічного паспорту (а.с. 43-47), житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами були збудовані в період з 1963 року по 1980 рік. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами належало до компетенції виконкомів місцевих Рад, яке відображалось у погосподарських книгах місцевих Рад. Як вбачається з довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області (а.с. 9), власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Костянтинівка, вул. Зарічна 2, в погосподарській книзі значилася [PERSON] Отже, належність спадкової маси спадкодавцю доведена належними та допустимими доказами. Зі змісту\~ст.1216-1218 ЦК України\~слідує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.\~1220,\~1222 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно\~ст. 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як слідує із змісту\~ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини викладені ним у позовній заяві. За змістом частини четвертої\~статті 174 ЦПК\~у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення.

Outcome: approved