Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У серпні 2014 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі вказували на те, що 18.02.2011 року у м. Києві на вул. Леніна відбулось ДТП з вини відповідача [PERSON], який керуючи автомобілем «Шевроле» д.н.з. [NUMBER], не врахував дорожню обстановку, безпечну швидкість руху та при виникненні небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки автомобіля або об'їзду перешкоди, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «УАЗ» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та який належить [PERSON] З місця пригоди водій автомобіля «Шевроле» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] зник, і лише через чотири години з'явившись на місце ДТП повідомив, що у нього немає полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на пропозицію в добровільному порядку відшкодувати спричинений позивачу [PERSON] матеріальний збиток відмовився. Проте, під час підготовки документів з наміром звертатися до суду про стягнення в судовому порядку матеріального збитку з винуватця ДТП, [PERSON] дізнався, що цивільна - правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована за полісом ВЕ/8546634 виданого ПАТ «СК «ВУСО». [PERSON] 03.08.2012 року звернувся до вказаної страхової компанії із заявою про страхове відшкодування з наданням усіх необхідних документів. На проханням ПАТ «СК «ВУСО», [PERSON] 30.01.2013 року були надані копії матеріалів адміністративної справи, а також відповідна заява з проханням прискорити вирішення питання про виплату страхового відшкодування. Однак, лише через 7 місяців після подання заяви на виплату страхового відшкодування, а саме 27.02.2013 року, ПАТ «СК» «ВУСО» листом №825 відмовило [PERSON] у виплаті належного йому страхового відшкодування, аргументуючи це тим, що пунктом 37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено підстави для відмови потерпілій стороні у виплаті страхового відшкодування, з посиланням на «неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди». Позивач [PERSON] вважає, що вказана відмова є безпідставною, оскільки на момент скоєння ДТП вказана норма Закону, на яку посилається ПАТ «СК «ВУСО», ще не була чинною, тому відмова ПАТ «СК «ВУСО» в виплаті належного позивачу [PERSON] страхового відшкодування є незаконною та такою, що не відповідає приписам чинного законодавства. На підставі викладеного [PERSON] просив суд стягнути з ПАТ «СК «ВУСО» страхове відшкодування у сумі 24 626 грн. 00 коп. та пеню у сумі 3676 грн. 34 коп., також просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь моральну шкоду у сумі 2000 грн. 00 коп. Крім того, неправомірними діями відповідача [PERSON] внаслідок згаданої ДТП [PERSON], яка перебувала в салоні автомобіля «УАЗ» д.н.з. [NUMBER] була нанесена моральна шкода, яку вона просить стягнути на свою користь з [PERSON] у сумі 20 000 грн. 00 коп. Позивачі у судове засідання не з'явились, однак представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача та позивач не заперечували проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 18.02.2011 року приблизно о 10.50 год. керуючи автомобілем «Шевроле» д.н.з. [NUMBER] по вул. Леніна - вул. Промислова в м.Києві, не врахував дорожню обстановку, безпечну швидкість руху та при виникненні небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки автомобіля або об'їзду перешкоди, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «УАЗ» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 12.1, 12.3 ПДР України. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 31.03.2011 року водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.32). Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Власником автомобіля «УАЗ» д.н.з. [NUMBER] є [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] (а.с.44). Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Шевроле» д.н.з. [NUMBER] була застрахована у ПАТ «СК «ВУСО», згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВЕ/8546634, вказаний факт сторонами не оскаржується. Згідно звіту автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу (КТЗ) - автомобіля "УАЗ" д.н.з. [NUMBER] вбачається, що матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «УАЗ» складає 24 626 грн. 00 коп. (а.с.10-31). На заяву [PERSON] про виплату страхового відшкодування від 03.08.2012 року, ПАТ «СК» «ВУСО» 27.02.2013 року листом №825 відмовило [PERSON] у виплаті належного йому страхового відшкодування, оскільки п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено підстави для відмови потерпілій стороні у виплаті страхового відшкодування, з посиланням на «неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди». Однак, на день вчинення ДТП згадана норма Закону ще не діяла з огляду на наступне. На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» №3045-17 від 17.02.2011 року були внесені зміни до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме був доповнений п.37.1.4 ст.37, на який посилається відповідач ПАТ «СК» «ВУСО». Однак, ч. 1 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачено, що цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування. Таким чином, наведена норма ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не поширюється на ДТП, що відбулись раніше, чим зазначений Закон набрав чинності. Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.1 ст.979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору Відповідно до ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно п.36.5 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. Страховик, згідно із ч.3 ст.988 ЦК України, у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст.990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). У разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ст.992 ЦК України). Пунктом 36.5 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика або МТСБУ особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня. Боржник, відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст.35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його, у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Період, за який нараховується пеня: з 06.08.2013 року по 06.08.2014 року та складає суму у 3676 грн. 34 коп., яка розраховується наступним чином, 24626,00 грн. х 7,0% х 2/100% х 7дн./365 дн. = 66,11 грн. 24626,00 грн. х 6,5% х 2/100% х 245дн./365 дн. = 2148,87 грн. 24626,00 грн. х 9,5% х 2/100% х 114дн./365 дн. = 1461,36 грн. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з ПАТ «СК «ВУСО» страхового відшкодування у сумі 24 626 грн. 00 коп. та пені у сумі 3676 грн. 34 коп., оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, а обставини справи підтверджені певними належними та допустимими засобами доказування. Позовні вимоги позивачів про стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 згаданої статті ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивач [PERSON] моральну шкоду обґрунтовував тим, що внаслідок душевних страждань, які він зазнав, у зв'язку з пошкодженням його майна та протиправною поведінкою відповідача [PERSON] по відношенню до нього, та неможливістю отримати компенсацію завданого йому матеріального збитку на протязі тривалого часу. Дана ДТП, порушила ритм життя та особисті плани [PERSON], а також завдала значної моральної та матеріальної шкоди йому та його родині. [PERSON] був змушений на протязі тривалого часу користуватися громадським транспортом, відмовитися від запланованих поїздок та відпочинку разом з родиною. Позивач [PERSON] моральну шкоду обґрунтовувала тим, що внаслідок душевних страждань, які вона зазнала внаслідок ДТП, перенісши фізичний біль, страх за своє життя та здоров'я, нервове потрясіння, був значно порушений ритм життя та особисті плани, оскільки тривалий час вона вимушена була лікуватись, що завдало значної моральної та матеріальної шкоди також і родині [PERSON] Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задовольнити у сумі 2000 грн. та [PERSON] - у сумі 15000 грн. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки позовні вимоги частково ґрунтуються на приписах закону, а обставини справи частково підтверджені певними належними та допустимими засобами доказування. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial