Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Національної телекомпанії України (Відповідач-1), Громадської організації «Громадське телебачення» (Відповідач-2), [PERSON] (Відповідач-3), [PERSON] (Відповідач-4) та [PERSON] (Відповідач-5) про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації (а.с.1-8 т.1). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Маліновської В.М. від 07.05.2015р. за вказаним позовом відкрито провадження у цивільній справі, а справу призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.37 т.1). Свої вимоги з урахуванням уточнень (а.с.147-155 т.1) Позивач мотивував тим, що [INFO] року о 22год. 00хв. в ефірі Телеканалу «Перший Національний» (Національна телекомпанія України) вийшов спільно із Громадським телебаченням проект журналістських розслідувань «Слідство. Інфо» ([NUMBER]), під час якого було продемонстровано відеосюжет під назвою «[INFO]». Головною темою відеосюжету стала конфліктна ситуація, яка склалася навколо Видубицького озера та прилеглої до нього території, що знаходиться в місті Києві. Також [INFO] року в мережі Інтернет на сайті інтернет-телеканалу «Громадське телебачення» («Hromadske.tv») «Слідство. Інфо» був викладений та продемонстрований відеосюжет, який є абсолютно аналогічний тому відеосюжету, який був продемонстрований на телеканалі «Перший національний», та викладена стаття із текстом поширеної у відеосюжеті інформації. У вказаних відеосюжетах та статті під назвою «[INFO]» журналістом [PERSON] із посиланням на інформацію, яка повідомлена [PERSON], була поширена інформація, яка безпосередньо стосується Позивача, наступного змісту: «Третя сторона конфлікту - Громадська організація «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький». Її керівника, [PERSON], пов'язують з відомим українським емігрантом. «А в 2013 року на цю ділянку своє око поклав [PERSON], і через [PERSON] в 2013-му році зовсім по-іншому почали суди вже грати на іншу сторону. І правоохоронні органи почали порушувати кримінальні справи щодо визнання недійсним ось цю приватизацію», - розповідає [PERSON].». Після вказаної інформації журналістом Громадського телебачення було схематично зображено зв'язок Позивача із Громадською організацією «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький» та [PERSON], який є відомим політичним діячем. Таким чином, поширювана інформація вказує на те, що [PERSON] через Позивача, який очолює Громадську організацію «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький», намагався або намагається задовольнити свої власні майнові інтереси відносно Видубицького озера та території навколо нього, разом з тим, вказана така інформація не відповідає дійсності та є неправдивою, оскільки містить відомості про події, які не існували взагалі. Також у вищезгаданих сюжетах та статті журналістом [PERSON] із посиланням на інформацію, яка повідомлена [PERSON], була поширена інформація, яка стосується Позивача, наступного змісту: «І якщо структури олігарха борються за землю під РОПом у судах, то [PERSON] конкуренти звинувачують у застосуванні радикальніших методів. «В 12 часов вечера около 100 человек с гранатами, с оружием, со стрельбой подъехали к нашей территории, побили наших охранников, разогнали наших охранников, угрожая жизни людям, которые находились на этой территории, поснимали ворота, повыкидывали это всё» - згадує [PERSON]». Таким чином, поширювана інформація вказує на те, що Позивач застосовує незаконні методи для відстоювання своїх інтересів та інтересів очолюваної ним Громадської організації на території Видубицького озера, зокрема, застосовує зброю, фізичну силу до інших людей, що не відповідає дійсності. Поширена Відповідачами недостовірна інформація порушує особисті немайнові права Позивача, а саме право на честь, гідність та ділову репутацію, оскільки створює у громадськості, та зокрема у членів Громадської організації «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький», негативне уявлення про Позивача, (1) як про особу, яка діє не в інтересах інших членів Громадської організації «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький», а в інтересах конкретної особи - [PERSON] та відстоює інтереси останнього у спорі, який виник навколо Видубицького озера та прилеглої до нього території; (2) як про особу, яка застосовує незаконні силові методи для вирішення спору, що виник навколо Видубицького озера. Окрім того, внаслідок поширення про Позивача недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, Позивачу була завдана моральна шкода, яка оцінюється у 10 000,00 грн. Враховуючи викладене, Позивач просив: 1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], поширену [INFO] року о 22 год. 00 хв. в ефірі Телеканалу «Перший національний» в проекті журналістських розслідувань «Слідство. Інфо» ([NUMBER]) у відеосюжеті під назвою «[INFO]» інформацію стосовно [PERSON] наступного змісту: «Третя сторона конфлікту - Громадська організація «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький». Її керівника, [PERSON], пов'язують з відомим українським емігрантом. «А в 2013 року на цю ділянку своє око поклав [PERSON], і через [PERSON] в 2013-му році зовсім по-іншому почали суди вже грати на іншу сторону. І правоохоронні органи почали порушувати кримінальні справи щодо визнання недійсним ось цю приватизацію»; «…[PERSON] конкуренти звинувачують у застосуванні радикальніших методів. «В 12 часов вечера около 100 человек с гранатами, с оружием, со стрельбой подъехали к нашей территории, побили наших охранников, разогнали наших охранников, угрожая жизни людям, которые находились на этой территории, поснимали ворота, повыкидывали это всё»; 2) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], поширену [INFO] року в мережі інтернет на сайті Інтернет-телеканалу «Громадське телебачення» («Hromadske.tv») в рубріці «Слідство. Інфо» у відеосюжеті та статті [PERSON] під назвою «[INFO]» інформацію стосовно [PERSON] наступного змісту: «Третя сторона конфлікту - Громадська організація «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький». Її керівника, [PERSON], пов'язують з відомим українським емігрантом. «А в 2013 року на цю ділянку своє око поклав [PERSON], і через [PERSON] в 2013-му році зовсім по-іншому почали суди вже грати на іншу сторону. І правоохоронні органи почали порушувати кримінальні справи щодо визнання недійсним ось цю приватизацію»; «…[PERSON] конкуренти звинувачують у застосуванні радикальніших методів. «В 12 часов вечера около 100 человек с гранатами, с оружием, со стрельбой подъехали к нашей территории, побили наших охранников, разогнали наших охранников, угрожая жизни людям, которые находились на этой территории, поснимали ворота, повыкидывали это всё»; 3) зобов'язати Громадську організацію «Громадське телебачення» спростувати недостовірну інформацію шляхом зачитування ведучим в передачі «Проект журналістських розслідувань «Слідство. Інфо» в ефірі Телеканалу «Перший Національний» (Національна телекомпанія України») резолютивної частини судового рішення у справі за позовом [PERSON] до Національної телекомпанії України, Громадської організації «Громадське телебачення», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили; 4) зобов'язати Громадську організацію «Громадське телебачення» спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування на Інтернет-сайті інтернет-телеканалу «Громадське телебачення» (www.hromadske.tv) тексту судового рішення у справі за позовом [PERSON] до Національної телекомпанії України, Громадської організації «Громадське телебачення», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації тим самим шрифтом, що і спростовувана інформація не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили; 5) стягнути з Відповідачів на користь [PERSON] в рівних частках моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.; 6) стягнути з Відповідачів на користь Позивача судові витрати. Національна телекомпанія України (Відповідач-1) подала суду заперечення на позовну заяву (а.с.60-63 т.1), в яких зазначила, що положеннями ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» чітко визначено процедуру спростування поширеної телекомпанією інформації, яка не відповідає дійсності та/або принижує честь і гідність особи, зокрема визначено термін в 14 днів з дня поширення недостовірних відомостей, протягом якого має бути подана заява у письмовій формі до телерадіоорганізації з вимогою спростування з письмовим повідомленням про це Національної ради, чого Позивачем зроблено не було. Окрім того, 12 січня 2015 року між Національною телекомпанією України та ГО «Громадське телебачення» було укладено ліцензійний договір № 4-18/2, згідно п.2.1.5. якого ГО «Громадське телебачення» зобов'язується нести повну відповідальність за зміст передачі. Так, оскільки програма «Слідство.Інфо» є продуктом ГО «Громадське телебачення», тобто Відповідач-1 не міг вплинути на її зміст, за умовами ліцензійного договору ГО «Громадське телебачення» несе повну відповідальність за поширену в програмі інформацію, а тому позовні вимоги до Національної телекомпанії України є необгрунтованими та безпідставними. Відповідач-5 - [PERSON] подав суду заперечення проти позову (а.с.99), в яких зазначив, що повністю не погоджується з поданим Позивачем позовом з огляду на той факт, що такий позов є цілеспрямованим наклепом з боку Позивача відносно відповідачів з метою уникнення відповідальності за скоєне, яке кваліфікується як триваюче діяння, яке підтверджується доданими матеріалами щодо порушених кримінальних справ, в яких фігурує Позивач. Окрім того, в позовній заяві в якості Позивача чи третьої особи відсутній [PERSON], про якого зазначає Позивач, що також є доказом даних заперечень. 15 липня 2015 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди (а.с.120-121 т.1), в яких [PERSON] зазначив, що окрім незалучення до участі у справі в якості Позивача пана [PERSON], Позивач за первісним позовом не надано жодних доказів на підтвердження діяльності Громадської організації «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький», на яке посилається Позивач із зазначенням про нібито суспільну роботу даної юридичної особи для населення за адресою, за якою така юридична особа чомусь не зареєстрована. Ухвалою суду від 19.08.2015р. у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди до спільного розгляду з первісним позовом - відмовлено (а.с.137-138 т.1). Відповідачем-2 - Громадською організацією «Громадське телебачення» та Відповідачем-3 - [PERSON] подано заперечення на позовну заяву (а.с.140-146 т.1, а.с.26-32 т.2), в яких відповідачі зазначили, що покладення на журналістів та ЗМІ відповідальності за висловлювання інших осіб порушує статтю 10 Європейської Конвенції, так позивач просить покласти на журналіста [PERSON] відповідальність за висловлювання зробленими іншими особами - [PERSON] та [PERSON], що суперечить положенням відповідної Конвенції. Так, спірні висловлювання подані у вигляді прямої мови із посиланням на їх авторів, висловлювання подані дослівно, журналіст їх не перекрутив і не спотворив. Окрім того, Позивач просить спростувати оціночні судження, які відповідно до вимог чинного законодавства не підлягають спростуванню та доведення їх правдивості. Зокрема, повідомлення про пана [PERSON] викладено в формі оціночного судження, про що свідчать застосовані мовні засоби, а саме: « на цю ділянку поклав око [PERSON]», висловлювання «покласти око» не може тлумачитись як факт, оскільки воно є ідіомою або фразеологізмом. Вимоги про спростування та відшкодування шкоди не підлягають задоволенню ще й через те, що позивачем не доведено факту приниження його честі, гідності та ділової репутації внаслідок поширення спірної інформації. Більше того, не можна зрозуміти чому принижує честь, гідність та ділову репутацію Позивача інформація про те, що в 2013 році «на цю ділянку своє око поклав [PERSON] і через [PERSON] в 2013 році зовсім по іншому почали суд грати вже на іншу сторону». Ця інформація має нейтральне забарвлення, не містить звинувачень Позивача в порушенні норм моралі чи інших норм суспільного життя, а також вимог законодавства України. Разом з тим, поширена інформація є суспільно значимою та межі допустимої критики Позивача як публічної особи не перевищено. Наявність суспільного інтересу до ситуації, яка склалася навколо земельної ділянки, що займає РОП-1, привертає увагу до учасників подій, чиї інтереси тут перетинаються, в тому числі і до всіх героїв спірного сюжету, включаючи позивача. Окрім того, оскільки відповідачі не мали умислу на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, відсутні правові підстави для стягнення з них компенсації моральної шкоди. 19 жовтня 2015 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] - доверенного лица ответчика [PERSON] к ГО «Водно-моторный спортивно-физкультурный клуб «Выдубицкий» - руководитель [PERSON], Общественный штаб охраны общественного порядка и государственной границы «ЗАХИСТ» - руководитель [PERSON] о выдворении с территории расположения ТОВ «ПРИВАТБУДСЕРВИС» (а.с.1-3 т.2). Ухвалою суду від 20.10.2015р. у прийнятті зустрічного позову [PERSON] - доверенного лица ответчика [PERSON] к ГО «Водно-моторный спортивно-физкультурный клуб «Выдубицкий» - руководитель [PERSON], Общественный штаб охраны общественного порядка и государственной границы «ЗАХИСТ» - руководитель [PERSON] о выдворении с территории расположения ТОВ «ПРИВАТБУДСЕРВИС» з первісним позовом - відмовлено (а.с.20-21 т.2). 02.11.2015р. до суду надійшла апеляційна скарга [PERSON], який є довіреною особою [PERSON], на ухвалу суду від 20.10.2015р. про відмову у прийнятті зустрічного позову (а.с.39-41 т.2). Ухвалою суду від 09.11.2015р. вказану апеляційну скаргу [PERSON], довіреної особи [PERSON] повернуто заявнику (а.с.55-56 т.2). В судовому засіданні 18.12.2015р. представником Позивача подано письмові пояснення (а.с.75-78 т.2), в яких зазначено, що зважаючи на Постанову Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах по захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи» від 27.02.2009р. № 1 у разі визнання судом недостовірною інформацію, яка зазначена в позові, журналіст може бути звільнений лише від обов'язку щодо відшкодування збитків та моральної шкоди, а не від обов'язку спростувати поширену інформацію. Окрім того, відповідно до ст. 6 Кодексу етики українського журналіста, неприпустимим є розповсюдження інформації, що містить упередженість чи необгрунтовані звинувачення. Так, поширена журналістом, [PERSON] та [PERSON] інформація про Позивача не грунтувалась на інформації, отриманій з офіційних джерел. Таким чином, журналістом був порушений принцип добросовісності, оскільки ним не було здійснено жодного кроку для перевірки автентичності повідомлень, зроблених про Позивача іншими особами. Водночас, якщо навіть і вважати, що Позивач є публічною особою, з огляду на те, що він очолює Громадську організацію «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький», то поширена Відповідачами інформація не містить критики та не стосується того, як Позивач виконував або виконує свої посадові функції, як керівник вищезазначеної громадської організації. Разом з тим, поширена Відповідачами інформація за своїм змістом є не оціночними судженнями, а є твердженнями, оскільки містять фактичні дані, які беззаперечно вказують на зв'язок Позивача із [PERSON] та вирішення останнім власних майнових інтересів через Позивача, а також вказують на застосування незаконних методів та зброї для відстоювання своїх інтересів та інтересів громадської організації. В судовому засіданні Позивач та представники позивача - [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Позивач пояснив суду, що [PERSON] бачить вдруге в житті, хоча той розказує про Позивача як про знайомого, окрім того, інформацію, яку він виклав мав би підтвердити доказами, щодо твердження [PERSON] про застосування [PERSON] гранат, зброї тощо - вказана інформація жодними доказами не підтверджена. Позивач особисто з [PERSON] не знайомий, зброю не застосовував. Разом з тим, на питання Відповідачів, Позивач пояснив суду, що конфлікти на території Видубицького озера мають місце з 2001 року, Позивачу відомо про близько 10 разів виникнення конфліктних ситуацій, викликалась міліція, мабуть відкривались кримінальні провадження за вказаними фактами. Позивач визнав, що члени Громадської організації «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький» та безпосередньо він приймали участь у певних конфліктних ситуаціях, що мали місце відносно Ремонтно-відстійного (відновлювального) пункту(РВП) Видубицького озера, зокрема були випадки, коли особи, що мають у власності човни, які знаходяться на території Видубицького озера зрізали ворота. Йому відомо, що були ситуації коли мали місце постріли при конфліктах, про наявність потерпілих Позивачу невідомо. Відповіді на питання суду, чим саме і як принижується честь, гідність і ділова репутація Позивача, останній не відповів, зазначив, що йому фактично неприємна інформація про його зв'язок з [PERSON] Представник Відповідача-1 - [PERSON] проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні, оскільки Національна телекомпанія України не несе відповідальності за зміст передачі «Слідство. Інфо» з підстав зазначених у письмових запереченнях. Представник Відповідача-2 - [PERSON] та представник Відповідача-3 - [PERSON] проти позову заперечили, пояснили суду, що журналістами «Слідство. Інфо» був зроблений сюжет на суспільну значиму тему, до якої є інтерес громадськості. Так, журналістами були опитані всі учасники відповідного конфлікту, зокрема коментар щодо конфлікту було взято у заступника Позивача - [PERSON], використано відео витяги з камер спостереження, які підтверджували факт спиляння воріт РВП тощо. Разом з тим, Позивач [PERSON] не звертався до Відповідача-2 в установленому законодавством порядку з заявою про спростування недостовірної інформації, а відтак в позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Окрім того, інформація щодо можливого знайомства [PERSON] та [PERSON] не порушує жодним чином гідність Позивача, дана інформація не перевірялась, оскільки була нейтральною та перевірки не потребувала. Судових рішень в справах, де б приймав безпосередню участь Позивач чи було прізвище [PERSON], в сюжеті не згадується. Водночас, основною метою журналіста було поширення інформації на суспільно значущу тему, разом з тим Позивач сам зазначив, що приймав участь у конфліктах щодо Видубицького озера, інформація про наявність саме конфлікту навколо Видубицького озера є достовірною та спростуванню не підлягає. Відповідач-4 - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив суду, що у 2013-2014рр. до нього звертався [PERSON], особа, яка відстоювала інтереси членів громади в судах, для допомоги, яка стосується повернення території Видубицького озера (близько 16га.) у власність громади, і він почав збирати інформацію щодо цього питання. Як активіст він з'ясував інформацію щодо відомих осіб, структури яких були дотичні до питання приватизації території озера. Також, йому відомо, що Шевченківським районним судом м.Києва було прийнято рішення про скасування рішення Київської міської ради за 2007р. щодо приватизації території Видубицького озера, яке було скасовано в апеляційному порядку, а подальшому справа довго не розглядалась і тільки в 2014 році Вищий адміністративний суд України скасував рішення апеляційної інстанції. Через свої джерела Відповідач-4 дізнався, що в той час [PERSON] мав свій інтерес до території Видубицького озера. В своїх коментарях, які просить спростувати Позивач, він ([PERSON].) згадував про [PERSON], і потім про [PERSON], і про судові рішення, проте він ([PERSON].) не мав на увазі те, що Позивач конкретно щось вирішував в суді щодо території озера, в тому числі в інтересах [PERSON] Надана ним в сюжеті інформація стосувалась вцілому питання території Видубицького озера, осіб, які мали інтерес до цієї території, конфліктів, які мали там місце безпосередньо, судових рішень щодо даного питання, тобто щодо ситуації вцілому, а не так як її трактує Позивач. Щодо своїх пояснень в судовому засіданні Відповідач-4 надав роздруківки з мережі Інтернет, які на його думку, свідчать про те, що інформація про наявність судових рішень з приводу Видубицького озера, можливих зацікавлених в цій території осіб, була у відкритих джерелах. Відповідач-5 - [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили та просили відмовити в його задоволенні. [PERSON] пояснив суду, що раніше приймав на роботу [PERSON], який близько 2 років працював начальником структурного підрозділу РОП-1 Видубицького озера, разом з тим при перевірці кількості лодок було виявлено недостачу, в результаті чого було прийнято рішення про звільнення Позивача. Потім [PERSON] з певними особами вирішили захопити частину території, близько 3 років надають послуги зі зберігання лодок, членами їх громадської організації платяться якість внески, хоча, на думку Відповідача-5, підстави для цього відсутні. Організація Відповідача-5 (ТОВ «Скоробей», яке орендує територію РВП або, як називають РОП-1) весь час пропускали на територію власників човнів, може не пропустили 2-3 особи, проте в подальшому виникали конфлікти, зрізались ворота РОП-1 і сам Позивач був до цього причетний, що ним не заперечувалось в судовому засіданні. На підтвердження того, що з приводу території РВП Видубицького озера (майнового комплексу «Ремонтро-відновлювальний пункт №1» за адресою: [ADDRESS], яке орендується ТОВ «Скоробей» у ТОВ «Приватбудсервіс», виникали конфліктні ситуації, в тому числі і шляхом зриву замків, зрізання воріт, хуліганських дій із застосуванням піротехнічних, можливо вибухових засобів та зброї, стороною Відповідача-5 ([PERSON]) до суду надані: копії заяв керівництва ТОВ «Скоробей» до органів міліції та прокуратури починаючи з 2012р., в тому числі і про те, що за участю Позивача вчиняються дії, спрямовані на захоплення майна та території; копії відповідей правоохоронних органів на адресу керівництва ТОВ «Скоробей» про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, в тому числі і щодо події, яка мала місце на вказаній території 26.08.2014р. і була зафіксована на камери відеоспостереження, копії з яких разом з відповідними заявами направлялись до правоохоронних органів. Також в матеріали справи було надано копію наказу про звільнення Позивача у 2012р. з роботи у ТОВ «Скоробей». Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» та ст. 200 ЦК України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію (ст. 6 Закону). Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України ( 254к/96-ВР ) кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанов Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1) визначено, що зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно частин 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова від 27.02.2009р. № 1), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Судом встановлено, що [INFO] року о 22 год. 00 хв. в ефірі Телеканалу «Перший Національний» (Національна телекомпанія України) вийшов спільно із Громадським телебаченням проект журналістських розслідувань «Слідство. Інфо» ([NUMBER]), під час якого було продемонстровано відеосюжет під назвою «[INFO]». Водночас [INFO] року в мережі Інтернет на сайті інтернет-телеканалу «Громадське телебачення» («Hromadske.tv») «Слідство. Інфо» був викладений та продемонстрований абсолютно аналогічний за змістом відеосюжет із зазначенням тексту поширеної у відеосюжеті інформації (а.с.12-19). Позивач зазначив, що у вказаних відеосюжетах та статті під назвою «[INFO]» журналістом [PERSON] із посиланням на інформацію, яка повідомлена [PERSON] та [PERSON], була поширена неправдива інформація про Позивача, яка порушує його особисті немайнові права наступного змісту: «Третя сторона конфлікту - Громадська організація «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб «Видубицький». Її керівника, [PERSON], пов'язують з відомим українським емігрантом. «А в 2013 року на цю ділянку своє око поклав [PERSON], і через [PERSON] в 2013-му році зовсім по-іншому почали суди вже грати на іншу сторону. І правоохоронні органи почали порушувати кримінальні справи щодо визнання недійсним ось цю приватизацію», - розповідає [PERSON].». «І якщо структури олігарха борються за землю під РОПом у судах, то [PERSON] конкуренти звинувачують у застосуванні радикальніших методів. «В 12 часов вечера около 100 человек с гранатами, с оружием, со стрельбой подъехали к нашей территории, побили наших охранников, разогнали наших охранников, угрожая жизни людям, которые находились на этой территории, поснимали ворота, повыкидывали это всё» - згадує [PERSON]». Так, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] є головою правління Громадської організації «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб» «Видубицький», головною метою діяльності якої є - задоволення та захист інтересів його членів шляхом сприяння розвитку активного відпочинку на воді, обміні знаннями та досвідом з водно-моторного спорту, туризму та відпочинку, сприяння та створення умов для розвитку необхідної інфраструктури в м. Києві (а.с.20-28). Членами вказаної громадської організації є, в тому числі особи, які мають човни, котрі розміщуються на території Видубицького озера. З пояснень сторін також встановлено, що територія Видубицького озера розміщена в центральному районі м.Києва - Печерському, озеро - є місцем загального користування, що не заперечувалось сторонами. Дослідженим у судовому засіданні відеозаписом «[INFO]», копія якого з двох джерел, долучалась Позивачем до позову, підтверджується, що тема стосувалась вцілому території Видубицького озера і подій, які мали місце з приводу цієї території, запитувались думки певних осіб, в тому числі і Відповідача-4, Відповідача-5, та представника Громадської організації «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб» «Видубицький» (ГО ВМСФК «Видубицький») [PERSON], як заступника Позивача в цій організації (а.с.11 т.1., роздруківка а.с. 12-18 т.1). З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що з приводу території РВП Видубицького озера (майнового комплексу «Ремонтро-відновлювальний пункт №1» за адресою: [ADDRESS], яке орендується ТОВ «Скоробей» у ТОВ «Приватбудсервіс»), в тому числі за участю власників човнів, які є членами ГО ВМСФК «Видубицький», яку очолює Позивач, та самого Позивача, що ним не заперечувалось, виникали конфліктні ситуації щодо безпосереднього користування територією пункту, в тому числі із зрізанням воріт. З даного приводу мали місце виклики працівників міліції та звернення з заявами про кримінальні правопорушення, в результаті чого вносились відомості до Єдиного режєстру досудових розслідувань (а.с. 103-105, 107-8, 175-177, 182, 193 т.1, а.с.11-13 т.2). З дослідженої судом копії відеосюжету встановлено, що стверджувальних фактів про те, що саме Позивач застосовував силу, зброю чи інші засоби під час конфліктів, він не містить, як і не містить прямих тверджень про те, що Позивач знайомий з [PERSON] (а.с.11 т.1). Разом з тим, Позивач зауважив, що з [PERSON] він не знайомий і твердження про таке знайомство є неприємним для нього. Окрім того, він не застосовував зброї чи інших силових методів при конфліктних ситуаціях, які мали місце на території Видубицького озера, а відтак вказана інформація є неправдивою та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію як голови правління Громадської організації «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб» «Видубицький» та ділову репутацію громадської організації в цілому разом з її членами. На відносини між суб'єктами діяльності в галузі телебачення і радіомовлення незалежно від їхньої форми власності, мети створення, виду статутної діяльності, а також від способу розповсюдження телерадіопрограм та передач, розрахованих на масове приймання споживачами розповсюджується дія Закону України «Про телебачення і радіомовлення». Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» відповідальність за зміст програм та передач несе керівник телерадіоорганізації або автор (автори) програми та/чи передачі. 12 січня 2015 року між Громадською організацією «Громадське телебачення» (Ліцензіар за договором) та Національною телекомпанією України (Ліцензіат за договором) було укладено Ліцензійний договір № 4-18/2, згідно якого Ліцензіар надає, а Ліцензіат приймає невиключні права на використання аудіовізуального товару під назвою «Слідство.Інфо» способами та в обсязі, що вказані в договорі. Відповідно до п.п.2.1.5., 4.1. Ліцензійного договору Ліцензіар зобов'язується нести повну відповідальність за зміст Передачі, окрім того Ліцензіар гарантує, що у передачі не будуть вміщуватися матеріали або інформація, які порушують норми чинного в Україні законодавства, зокрема права та інтереси третіх осіб. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що Відповідач-1 - Національна телекомпанія України не може відповідати у даній справі, оскільки відповідальність за зміст передачі «Слідство.Інфо» за умовами Ліцензійного договору в повному обсязі несе автор передачі - Громадська організація «Громадське телебачення», а відтак позов в частині вимог до Національної телекомпанії України не підлягає задоволенню. Згідно п. ґ ч. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі якщо звільнення від відповідальності передбачено іншим законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» визначено, що редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Згідно п.п.53, 54 рішення Європейського Суду з прав людини в справі "Газета "Україна-центр" проти України" (Заява N 16695/04) від 15 липня 2010 року, яким встановлено порушення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд не вбачає жодних доказів того, що національні суди в своїх рішеннях забезпечили баланс між потребою захищати репутацію [PERSON] та правом підприємства-заявника розголошувати інформацію, яка становить суспільний інтерес у контексті виборчих дебатів. Суди не надали достатніх підстав для того, аби прирівняти [PERSON], який висловив дискредитуючі твердження, та підприємство-заявника, яке його опублікувало, а також для неврахування того факту, що оскаржувана інформація була широко розповсюджена до її публікації підприємством-заявником. Суди також не розглядали пропорційність втручання та той факт, що підприємство-заявник надало позивачу можливість відповісти на оскаржувану публікацію. За таких обставин Суд вважає, що українські суди здійснили втручання у право підприємства-заявника на свободу вираження поглядів у спосіб, що не є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Судом встановлено, як згадувалось вище, що громадська організація «Громадське телебачення» та журналіст [PERSON] в сюжеті «[INFO]», який був продемонстрований на Першому національному каналі в передачі «Слідство.Інфо» та в подальшому - на інтернет сторінці громадської організації «Громадське телебачення», висвітлювали суспільно значущу тему з приводу ситуації, яка склалася навколо Видубицького озера та прилеглої до нього території площею близько 20 га, та в сюжеті використовували саме пряму мову фізичних осіб та представників юридичних осіб - [PERSON] та [PERSON], на що було зроблено відповідні посилання. Так, сюжет «[INFO]» висвітлював саме конфліктну ситуацію, яка склалася навколо території Видубицького озера в Печерському районі м.Києва (озеро - місце загального користування мешканців міста), що є суспільно цікавою темою для мешканців міста, тобто територіальної громади, а не конкретно про зв'язки та дії голови правління однієї зі сторін конфлікту - Громадської організації «Водно-моторний спортивно-фізкультурний клуб» «Видубицький», - [PERSON] Речення журналіста вжиті відносно контексту тих чи інших сюжетів з прямою мовою певних осіб, у яких брали інтерв'ю, вказує на те, що він вислювлював судження в контерсті поданої прямої мови. На це вказує і побудова речень із вживанням виразів, що жодним чином не можуть стверджувати певні факти. Статтею 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» визначено процедуру спростування поширеної у програмі чи передачі телерадіоорганізації відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Разом з тим, Позивач не скористався своїм правом вимагати від Громадської організації «Громадське телебачення» спростування поширених у її програмі «Слідство. Інфо» відомостей, які на його думку не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність і ділову репутацію. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він не казав про прямий зв'язок [PERSON] та [PERSON], він лише висловив своє бачення, що [PERSON], за його даними, мав інтерес до території Видубицького озера, і в той же час конфлікти за участю [PERSON] теж мали місце, як і мали місце судові рішення з питання території Видубицького озера. [PERSON] в засіданні суду при розгляді даної справи акцентував увагу на тому, що в його прямій мові не вказано буквально, що [PERSON] вирішував, якісь питання безпосередньо за допомогою [PERSON] в судових справах, як і прямо не вказано про їх знайомство. Про те, що [PERSON] мав інтерес до Видубицького озера, як пояснив Відповідач-4 він дізнався, в тому числі з мережі Інтернет, на підтвердження чого надав роздруківки з пеаних сайтів зі статтями за 2013, 2014роки (а.с.94-113 т.2). Відповідач-5 - [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він в інтерв'ю говорив, що в конфлікті приймали участь близько 100 чоловік з гранатами, зброєю та стрільбою, водночас, вислови про застосування зброї особисто Позивача не стосувались, це стосувалось того, що [PERSON] причетний до організації таких заходів. Водночас, Відповідач-5 наголосив в судовому засіданні, що особисто не бачив чи бив когось Позивач або стріляв. В інтерв'ю журналісту, він зазначив, що мали місце відповідні події щодо території РВП Видубицького озера, коли і ворота зрізались, і викликалась міліція, в тому числі і за участю 100 чоловік, і припускав, що Позивач був до неї причетний, інтерв'ю надавав близько 15 хвилин, проте журналістом було взято лише частину тексту Відповідача-5. Водночас, в судовому засіданні Позивач фактично підтвердив той факт, що він безпосередньо приймав участь у конфліктних ситуаціях щодо території РВП Видубицького озера, під час яких зрізались ворота і викликалась міліція. Відповідно до п.19. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно п. 19 зазначеної Постанови, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції Таким чином, суд дійшов висновку, що інформація, яка стосувалась Позивача, та яку висловили [PERSON] та [PERSON] в сюжеті «[INFO]» програми «Слідство. Інфо» була викладена у вказаному сюжеті як оціночні судження останніх, а саме як фактично припущення щодо певних подій, оскільки поширена в сюжеті інформація не є ствердженням та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, а містить лише думки та переконання [PERSON] та [PERSON] щодо можливих дій, вчинених Позивачем. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р., із подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження своїх моральних страждань у зв'язку з розповсюдженням інформації з боку Відповідачів, позивач не зазначив. Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, позивачем не було підтверджено допустимими доказами факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також, з чого він виходив, оцінюючи шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовна заява [PERSON] до Національної телекомпанії України, Громадської організації «Громадське телебачення», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - задоволенню не підлягає. На підставі ст. 3, 32, 34 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 5, 6, 29, 47-1 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 6, 64, 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 15, 16, 23, 200, 201, 275, 277, 297, 299, 1167 ЦК України, з урахуванням рішення Європейського Суду з прав людини в справі "Газета "Україна-центр" проти України" (Заява N 16695/04) від 15 липня 2010 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року,

Outcome: dismissed