Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] в якій просить визнати незаконним розірвання трудового договору між нею та відповідачем та звільнення з роботи від 07.12.2013 року, поновити її на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів, 3 розряду ФОП [PERSON], зобов'язати відповідача змінити дату формулювання та підстави звільнення на наступні: дата звільнення - день ухвалення рішення судом, підстави звільнення - ч.1 ст. 38 КЗпП України, зобов'язати відповідача видати належно оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі 8781,70 грн., відпустці та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2013 року по день ухвалення рішення судом за вирахуванням обов'язкового внеску до пенсійного фонду за вказаний період, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. Позивачем неодноразово були подані заяви в порядку статті 31 ЦПК України і остаточно 24 грудня 2014 року подана заява про зміну предмета позову ( а. с. 73-74), згідно якої позивач просить: визнати незаконним розірвання трудового договору між фізичною особою підприємцем [PERSON] і [PERSON] та звільнення з роботи [PERSON] від 07 грудня 2013 року; зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] трудову книжку; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі 8781 грн. 70 коп. і відпускні в розмірі 702 грн. 63 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2013 року по листопад 2014 року в розмірі 6090 грн. 70 коп. за вирахуванням обов'язкового внеску до пенсійного фонду за вказаний період; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 2000 грн. 00 коп.. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Пояснила, що 15.05.2012 року через Чернігівський міський центр зайнятості уклала трудовий договір з ФОП [PERSON] і приступила до роботи в магазині "[INFO]". Трудову книжку та паспорт віддала [PERSON], яка є матір'ю [PERSON]. Паспорт віддали через деякий час, а трудова книжка залишилася у роботодавця. Роботу в магазині "[INFO]" здійснювала не за умовами зазначеними у трудовому договорі, була домовленість з [PERSON] про більш тривалий період роботи і додаткову оплату. ФОП [PERSON] двічі провела оплату працю згідно умов трудового договору, інші грошові кошти згідно касових ордерів на а. с. 127-131, 134-138, 144-145, 147-149, 153, 154, 157, 159 - 162, 164, 168, 170-173, 175 позивач отримувала від [PERSON] за роботу яку виконувала для останньої. Боячись оформлення нестачі за товар позивач не вийшла на роботу і більше до магазину не приходила. ФОП [PERSON] з вимогою про надання пояснень не зверталась. Оскільки подані заяви про звільнення викидувалися, [PERSON] не здійснювала виплату заробітної плати і не віддавала трудову книжку, тому в грудні 2013 року позивач звернулась до територіальної державної інспекції з питань праці в Чернігівській області з заявою про сприяння звільнення, виплати заробітної плати та отримання трудової книжки. Визнала, що розірвання трудового договору здійснювалося, коли в Новозаводському районному суді місті Чернігова розглядалася справа за її позовом, в Центрі зайнятості пропонувалося розірвати трудовий договір за власним бажанням і за статтею. Оскільки не був проведений повний розрахунок і не видана трудова книжка, тому позивач не погодилась на звільнення за власним бажанням. Представник позивача позовні вимоги викладені в заяві від 24 грудня 2014 року підтримала. Пояснила, що підставою визнання незаконним розірвання трудового договору та незаконним звільнення є недотримання ФОП [PERSON] вимог ст. 149 КЗпП України. Касові ордери ні є доказами проведення оплати відповідачем, а тому виникла заборгованість по заробітній платі із розрахунку 547 грн. в місяць за період з 15.05.2012 року по 05.12.2013 року в сумі 8781 грн. 70 коп., відпускні за період 15.05.2012 року по 14.05.2013 року - 24 дні, 15.05.2013 року по 07.12.2013 року - 14 днів, а всього 38 днів, що складає 702 грн. 63 коп. і середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.12.2013 року по 01.11.2014 року складає 6090 грн. 70 коп.. Трудова книжка зберігається у роботодавця, що підтверджується показами [PERSON] та показами свідка [PERSON]. Моральна шкода полягає у зміні звичного способу життя. Відповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволені позову, оскільки [PERSON] отримувала заробітну плату згідно касових ордерів і також підтверджується показами свідка [PERSON]. Трудову книжку [PERSON] бачила в Центрі зайнятості при оформленні, більше її не бачила і на зберігання не забирала. Після того, як [PERSON] взяла речі і лише частину повернула, остання не вийшла на роботу і телефон перестала брати. За час роботи [PERSON] вівся табель обліку і після невиходу [PERSON] на роботу складався акт. Оскільки у [PERSON] відсутня прописка, тому акт їй не надсилався. Представник відповідача просив відмовити в задоволені позову, оскільки звільнення з роботи відбувалося лише після отримання позовної заяви і судових засіданнях, на яких [PERSON] зазначила про відсутність поважності причин відсутності на роботі. В центрі зайнятої [PERSON] сама відмовилася звільнятися за ст. 38 КЗпП України. Недотримання процедури не порушило прав позивача. Заробітна плата була виплачена згідно касових ордерів. [PERSON] та [PERSON] трудового договору не укладала і [PERSON] заробітну плату не виплачувала. Трудова книжка [PERSON] не була передана роботодавцю ФОП [PERSON] і не перебувала на зберіганні у останньої, а тому віддавати нема чого. [PERSON] ходила у відпустки і тому відсутні підстави для стягнення 702 грн. 63 коп.. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 17 лютого 2015 року показала, що працювала разом з [PERSON] у ФОП [PERSON] з 15 травня 2012 року до вересня 2012 року. Свідок та [PERSON] віддали трудові книжку [PERSON] і вони зберігалися у магазині. Заробітна плата не виплачувалася, видавали по 100 грн., в актах по здачі каси могли записати якісь кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працювала у ФОП [PERSON] з серпня 2013 року по жовтень 2014 року. Коли свідок прийшла на роботу, то [PERSON] була у відпустці, працювали за графіком. На початку грудня [PERSON] не вийшла на роботу, причин свідок не знає. В присутності свідка [PERSON] дзвонила [PERSON], але остання телефон не брала. Складався акт і свідок його підписувала. Заробітну плату отримували згідно касових ордерів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що за доручення [PERSON] відкривав і закривав магазин, здійснював виплату авансу і заробітної плати працівникам. [PERSON] отримувала заробітну плату від [PERSON], з [PERSON] у трудових відносинах не перебувала. Вислухавши осіб, які брали участь в судовому засіданні, свідків, дослідивши матеріали справи судом встановлено і не оспорюється сторонами, що між ФОП [PERSON] та [PERSON] 15 травня 2012 року був укладений безстроковий трудовий договір і зареєстрований в Чернігівському міському центрі зайнятості 15 травня 2012 року за № 25031201640. Згідно умов договору [PERSON] мала виконувати обов'язки продавця непродовольчих товарів 3 розряду, за графіком, не більше 20 годин на тиждень, а ФОП [PERSON] взяла на себе зобов'язання проводити оплату праці у розмірі 1/2 мінімальної заробітної плати згідно чинного законодавства 547 грн. 00 коп., надати відпустку 24 календарних дні згідно графіку. Виконання роботи [PERSON] здійснювала з 15 травня 2012 року до 06 грудня 2013 року в магазині "[INFO]". Трудовий договір розірвано сторонами з 07 грудня 2013 року за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Трудовий договір від 15 травня 2012 року за № 25031201640 знято з реєстрація в Чернігівському міському центрі зайнятості 23 жовтня 2014 року. 05 грудня 2014 року ФОП [PERSON] була знята з обліку ДПІ у м. Чернігові ГУ Мін доходів у Чернігівській області ( а. с. 51-54). Звертаючись до суду з вимогами про визнання незаконним розірвання трудового договору та звільнення [PERSON] від 07.12.2013 року позивачем обґрунтовані вимоги порушенням відповідачем положень ст. 149 КЗпП України. Проте в ході судового розгляду встановлено і не оспорювалося сторонами, що розірвання трудового договору відбувалося 23 жовтня 2014 року коли в провадженні Новозаводського районного суду міста Чернігова розглядалася справа за позовом [PERSON] і остання не надала докази поважності відсутності на роботі. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надані докази поважності причини відсутності на роботі з 07 грудня 2013 року чи наявності перешкод у виконанні нею своїх трудових обов'язків згідно умов трудового договору і порушення прав позивача внаслідок невиконання ФОП [PERSON] порядку застосування дисциплінарного стягнення. Крім того позивач після зміни предмета позову не просила поновити її на роботі або змінити причини звільнення, а суд відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України розглядає позов в межах заявлених вимог. На запитання суду представником позивача зазначено, що позивач підтримує позовні вимоги згідно заяви про зміну предмета позову від 24 грудня 2014 року і сама позивач не надавала будь-яких пояснень та обґрунтувань для поновлення її на роботі або зміни підстав звільнення. Суду не надані належні та допустимі докази подання заяви [PERSON] про звільнення за ст. 38 КЗпП України і наявності обставин, які свідчили про неможливість продовження роботи протягом двох тижнів. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним розірвання трудового договору між ФОП [PERSON] і [PERSON] та звільнення з роботи [PERSON] з 07.12.2013 року. Позовні вимоги в частині зобов'язання [PERSON] повернути [PERSON] трудову книжку також задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України суду не надано доказів, що [PERSON] передала свою трудову книжку ФОП [PERSON], з показів свідка [PERSON] вбачається, що трудову книжку [PERSON] передала [PERSON], яка не являлася її роботодавцем або уповноваженою особою, зазначені обставини не оспорюються і самим позивачем. Позивачем пред'явлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 8781 грн. 70 коп., відпускних в розмірі 702 грн. 63 коп., обґрунтовані вимоги тим, що з 15 травня 2012 року по 06 грудня 2013 року не в повному обсязі проводилася оплата праці згідно умов трудового договору, не надавалася відпустка і при звільненні не проведена виплата грошової компенсації за невикористані відпустки за 24 дні за період роботи 15.05.2012 - 15.05.2013 роки та 14 днів за період з 15.05.2013- 07.12.2013 року. З наданих суду доказів: копій касових ордерів ( а. с. 128-173) вбачається, що за період з 24 травня 2012 року по 10 листопада 2013 року [PERSON] отримала від ФОП [PERSON] грошові кошти на загальну суму 17066 грн.. В розумінні ст. 64 ЦПК України касові ордери є належним доказом первинного бухгалтерського обліку, що застосовувалися для оформлення видачі готівки з каси. Обґрунтування [PERSON] в частині виплати заробітної плати за роботу, яку вона виконувала для [PERSON] не приймаються судом до уваги, оскільки з відомостей ЄДР ( а. с. 245-247) вбачається, що [PERSON] мала право на здійснення діяльності - роздрібної торгівлі на ринках, з пояснень [PERSON] вбачається, що роботу продавця вона виконувала виключно в магазині "[INFO]", доказів, про продаж товару, який належав ФОП [PERSON], в магазині "[INFO]" суду не надано. Оскільки відповідачем надані докази здійснення оплати праці найманому працівнику згідно касових ордерів, [PERSON] визнала факт отримання даних грошових коштів, розмір виплаченої заробітної перевищує розмір, який позивач просить стягнути згідно пред'явленого позову, тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 8781 грн. 70 коп., компенсації за невикористані відпустки в сумі 702 грн. 63 коп.. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно ст. 235 КЗпП України приймається судом при винесення рішення про поновлення на роботі, оскільки суду не були пред'явлені вимоги про поновлення на роботі або інші вимоги, які надають суду право стягнення середнього заробітку, тому суд відмовляє в задоволені позовних в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2013 року по листопада 2014 року в розмірі 6090 грн. 70 коп.. Оскільки в судовому засіданні не знайшло підтвердження порушення роботодавцем законних прав працівника, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації життя, згідно обґрунтувань, які [PERSON] визначила як підстави для відшкодування моральної шкоди, тому суд відмовляє у задоволенні позовних в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 2000 грн. 00 коп..

Outcome: dismissed