Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

09.09.2014р. позивач [PERSON], 1942р.н., звернулася до суду з позовом, яким просила визнати свою онуку [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме, - житловим будинком з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS]. В обгрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що вона є власником вищезазначеного домоволодіння, розташованого по [ADDRESS], надала добровільну згоду на реєстрацію у своєму домоволінні місця проживання відповідачки - своєї онучки [PERSON], - лише тимчасово, але та тепер відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку, що завдає їй, позивачці, перешкоду у здійсненні права володіння і розпорядження власною нерухомістю. Позивачка у судовому засіданні підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити в повному обсязі, пояснивши суду, що вказане спірне житло належить їй на підставі свідоцтва про право власності. В неї, позивачки, є дочка - єдина дитина, яка має семеро дітей, і усі вони - дочка з дітьми - проживають та зареєстровані по [ADDRESS]. Вона, позивачка, брала участь у вихованні усіх дітей - своєї дочки та сімох онуків, проживала разом з ними у будинку по [ADDRESS], який дістався їй, позивачці, від її батьків. Оскільки сім'я була багатодітною, місцева влада виділила сім'ї ще одну квартиру, в якій оселилася вона, позивачка і яку після приватизації продала через непорозуміння з сусідами, та придбала ту, в якій наразі проживає. Відповідачка [PERSON] доводиться їй, позивачці, рідною онукою, яка є матір'ю-одиначкою і виховує сама дитину. Перед народженням відповідачкою дитини - у 2012 році, у грудні, до неї, позивачки, звернулися її, позивачки, дочка, дитячий лікар, опікунська рада та лікар пологового будинку з проханням зареєструвати місце проживання відповідачки і її новонародженої дитини в її, позивачки, будинку, - лише тимчасово, мотивуючи своє прохання тим, що новонароджену дитинку не можна виписати з пологового будинку, оскільки умови проживання у будинку її матері - по [ADDRESS], де вона проживала до пологів, не відповідають відповідним санітарним, соціальним і будівельним нормам для проживання дитини. Після виписки з пологового будинку відповідачка разом з дитиною - біля року - проживала в її, позивачки, домоволодінні, проте потім пішла з дитиною і місце проживання її невідоме, оскільки на телефонні дзвінки не відповідала, зв'язку з нею через знайомих не було. На даний час вона, позивач, продає свій будинок, тому їй необхідно зняти з реєстрації усіх, хто зареєстрований в її домоволодінні; крім того, вона, позивач, не може користуватися пільгами з оплати комунальних послуг через те, що не сама зареєстрована у своєму домоволодінні, а відповідач ніякої матеріальної допомоги не надає. Тому вона, позивач, змушена звернутися з позовом до суду за захистом свого права власності. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, стверджуючи, що [PERSON] є її рідною бабусею, яка на прохання її, відповідачки, матері - [PERSON] - надала добровільно згоду на реєстрацію у своєму домоволодінні онуки [PERSON] з правнучкою [PERSON], 1913р. народження; вона, відповідачка, стала проживати в бабусиному домоволодінні відразу після народження своєї дочки [PERSON], що народилася у 2013році, а зареєстрована була по [ADDRESS] - з грудня 2012року, оскільки умови проживання в квартирі, що належить її, відповідачки, матері - [PERSON], не відповідають нормам для проживання немовляти - там зареєстровано і проживає дуже багато осіб, немає зручностей, квартира дуже маленька і потребує капітального ремонту. Проживаючи у бабаусі вона, відповідач, одержала дитячі кошти, на які зробила ремон у літній кухні, відремонтувала паркан, оплачувала комунальні послуги в повному обсязі (не частково, а повністю, не ділівши розходи з бабаусею). Наразі вона, відповідач, проживає разом зі своєю матір'ю в орендованому житлі, оскільки у будинку матері - по [ADDRESS] - відсутні належні умови для проживання людей - житло потребує капітального ремонту, на який в родини немає коштів. Таким чином вона дійсно не проживає на теперішній час у будинку своєї бабусі - з 15.06.2014 року - з-за того, що її бабуся постійно скандалила з нею і виганяла її з будинку разом з дитиною (навіть уночі), чинивши, таким чином, перепони для користування житлом, проте, на даний момент їй з дочкою немає де жити - квартиру вони орендували на короткий строк, до того ж вона, відповідач, хоче жити з бабусею, піклуватися про неї в старості, і, захищаючи права своєї малолітньої дитини, заперечує проти визнання її, відповідачки, такою, що втратила право на користування житловою площею у будинку позивачки. Крім того, пояснила відповідач, вона не заперечує проти участі в утриманні житла - домоволодіння бабусі, проте там є зареєстрованою також ще одна онука, яку бабуся чомусь не знімає з реєстрації у судовому порядку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивачки [PERSON], добре знайома і з позивачем і з відповідачем. Відповідач [PERSON] разом з малолітньою дитиною проживала у будинку своєї бабусі до 15.06.2014року по [ADDRESS], що в м.Болград, піклувалася про бабусю, робила ремонт в будинку, винянайнявши робітників і закупивши будматеріали зробила паркан біля будинку, дбала про оплату комунальних послуг, не вживає алкоголь і не палить, утримувала житло в порядку, охайна, доброзичлива, є зразковою матір'ю, охарактеризувати її можна лише цілком позитивно. Свідок надала суду пояснення інших трьох сусідів, проти долучення яких до матеріалів справи сторони не заперечували. Вислухавши у судовому засіданні сторони, вислухавши свідка, дослідивши надані сторонами документи та матеріали, з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що вимоги позову є необґрунтованими та задоволенню не підлягають за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - позивачка є власником спірного домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 15.07.2004року (а.с.11); - відповідно до довідки з місця проживання позивачки - від 25.09.2014року, наданою Болградською міською радою, у спірному домоволодінні, що належить позивачці, значаться зареєстрованими чотири особи; як пояснила позивач - в її будинку є зареєстрованим місце проживання ще однієї онуки - [PERSON], яка наразі перебуває за кордоном і після повернення обіцяє добровільно знятися з реєстрації; - місце проживання відповідачки і її дитини є зареєстрованим у спірному домоволодінні відповідно до довідки реєстраційної служби та домової книги (а.с.13; 6-9); - на твердження позивачки, відповідачка не має права проживати в її, позивача, домоволодінні, оскільки має інше житло, де може зареєструвати своє місце проживання, проте не надала суду доказів наявності у відповідача власного житла або іншої житлової площі, де вона постійно проживає та може зареєструвати своє місце проживання, на роз'яснення суду не заявила клопотання про витребування в якості доказів відомості про наявність у власності відповідача нерухомості, та повідомила, що відповідач не користується її будинком, оскільки вона, позивач, не дозволяє цього; крім того, позивач стверджує, що незаконна реєстрація відповідача порушує її, позивача, права, які вона просить захистити рішенням суду; - відповідач, стверджуючи, що бажає бути зареєстрованою разом зі своєю малолітньою дитиною зха однією й тією ж самою адресою, зареєструвати місце проживання дитини по вул.Фонтання,27, не може з-за відсутності вільної площі та відповідних житлових умов, надавши суду ксерокопію свідоцтва про право власності на житло за №6 від 20.01.2000року - по [ADDRESS] - на 22/100 частин домоволодіння, що становить 34,5кв.м.загальної площі, які належать на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; - позивачка стверджувала, що відповідачка незаконно є зареєстрованою в її, позивачки, власному будинку, однак у судовому засіданні пояснила, що добровільно надала свою згоду на реєстрацію відповідачки у своєму домоволодінні, вважаючи, що надає згоду на тимчасову реєстрацію, і тепер не бажає, щоб відповідачка користувалася її житлом, бажає зняття з реєстрації відповідачки з-за того, що продає будинок; - відповідачка [PERSON] наполягає, що бабуся - позивач у справі - добровільно надала згоду на реєстрації її, вцідповідача, постійного місця проживання у спірному будинку, і вона, відповідач, вважаючи, що буде доглядати за бабусею, витрачала усі свої кошти на облаштування бабусиного домоволодіння, оскільки сама там проживала з дитиною; стверджувала у судовому засіданні, що не користується житловою площею через те, що цього не дозволяє власниця - позивачка у справі, через що змушена орендувати інше житло і наразі проживає по [ADDRESS]. Свідок [PERSON] підтвердила у судовому засіданні пояснення відповідача щодо позитивної характеристики та дій позивачки з дотримання правил спільного проживання, які не заперечувала і сама позивач, мотивуючи своє бажання щодо задоволення позову лише своїми власними інтересами - продати домоволодіння і жити на свій розсуд спокійно, як вона пояснила суду, оскільки втомилася, виховуючи усіх дітей своєї дочки. Відповідно до ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Статтею 116 чинного Житлового Кодексу Української РСР (від 30.06.1983р. №5464-X) передбачені умови виселення осіб без надання іншого жилого приміщення, в разі, якщо «наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших зацікавлених осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення; осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною; осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення». Статтею 156 цього ж Кодексу регламентуються права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) «члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї; на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно; члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири); повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту; спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку; до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням; в разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім'ї наймача, відповідно до ст.64 цього ж Кодексу, належать: «дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство; якщо особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї». Статтею 405 ЦК України визначено, що "члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом;. Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач мають власне житло або згоду будь-якої особи - власника житла на постійне проживання відповідача у його житловому приміщенні, також суду не надано відомостей про те, що відповідач систематично руйнувала чи псувала будинок позивачки або використовувала його не за призначенням, або систематично порушувала правила соціалістичного співжиття; також суд не встановив факту відсутності відповідача без поважної причини за адресою реєстрації її місця проживання - навпаки, у судовому засіданні з'ясувалося, що позивачка, на її власне твердження, чинить перешкоди у користуванні відповідачкою житловою площею, де зареєстроване її місце проживання і де вона мешкала тривалий час. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і твердження позивача, що відповідачка не бере участі в оплаті комунальних послуг і догляду за житлом, оскільким не заперечувала фактів того, що відповідачка власним коштом зробила частковий ремон - у кухні домоволодіння, відновила (збудувала) паркан біля будинку, оплачувала комунальні послуги. Із з'ясованих у судовому засіданні відомостей вбачається, що між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] існувала усна домовленість - угода про реєстрацію місця проживання відповідача у будинку, що належить позивачці на праві власності. Суду не надано відомостей, що між позивачкою та відповідачем існувала письмова або інша певна угода (домовленість) про спосіб утримання будинку та розмір витрат з боку відповідача на його утримання, та про порушення відповідачем такої домовленості (угоди). З наданих суду відомостей вбачається, що відповідачка [PERSON] проживала у будинку, власником якого є її бабуся - позивачка - за згодою самої позивачки, оскільки вона сама не заперечувала цбого в суді. Оскільки суду не надано певних доказів про наявність у відповідача власного житла, та, виходячи з того, що відповідачка з малолітньою дитиною проживає тимчасово в орендованому житлі, суд не може безпідставно позбавити відповідача права бути зареєстрованою у житловому приміщенні - житловому будинку, в якому зареєстроване її місце проживання за добровільною згодою власника житла, де вона проживала певний час, і змушена проживати тимчасово в іншому місці з поважної причини - позивачка [PERSON] не надає згоди на її вселення у спірний будинок і проживання в ньому, хоча вона, відповідач [PERSON], має право проживати у житловому приміщенні, де зареєстрована. Крім того, зняття з реєстраціє відповідачки потягне за собою порушення права її малолітньої дитини, яка також зареєстрована у спірному домоволодінні і має право бути зареєстрованною за однією й тією ж самою адресою, що і її мати. Відповідно до ст.71,72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а згідно ст.405 ЦК України - за відсутності без поважної причини члена сім'ї власника житла, за ним - членом сім'ї - право користування житлом зберігається протягом одного року. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться саме у судовому порядку після з'ясування усіх обставин, які можуть бути суттєвими для постановлення такого рішення. Враховуючи те, що судом встановлено, що відповідач є членом сім'ї позивачки - рідною онукою, не проживає у спірному житловому приміщенні меньш, ніж шість місяців з поважних причин, не може користуватися цим житлом, здійснювати догляд за ним - з поважної причини, а позивачка не надала суду доказів неповажності причин непроживання відповідача у своєму будинку, відповідач не може бути визнана такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням і право бути в ньому зареєстрованою. Крім того, суд дійшов переконання, що твердження позивачки в частині незаконності реєстрації відповідачки у спірному житловому приміщенні, є необгрунтованими, виходячи з наступного. Конституція України - у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Особу, що набула право користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку в якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або члена сім'ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання, суд може визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Ч.2ст.405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, в разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло в якості членів сім'ї, право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні з неповажних причин. В рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України, - щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї") від 03.06.1999р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що до поняття „член сім'ї" Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї. Відповідно до абзацу 6 ч.1ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою; іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, підставою для зняття особи з реєстрації, крім заяви цієї особи, є рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. У відповідності до ч.2ст.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989року, підписаною Україною 21.02.1990 року, та яка ратифікована Україною 27.02.1991року і тому набрала чинності для України 27.09.1991року (далі по тексту - Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За вимогами ч.1ст.3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до преамбули Закону України "Про охорону дитинства" (далі по тексту - Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону, охорона дитинства - це система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 цього ж Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. У відповідності до статті 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За ч.3ст.5 СК України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини, а згідно ч.2ст.3, ст.ст.180, 176ч.2 СК України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає; батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюється законом. Дитина має статус дитини відносно своїх батьків усе своє життя. Відповідач є матір'ю малолітньої дитини, яка проживає разом з нею. Заперечення позивачки проти вселення відповідача до спірного житла, також порушує право малолітньої дитини - дочки відповідачки - на користування житловим приміщенням, де дитина законно зареєстрована, тому суд не може визнати відповідача такою, що не проживає без поважних причин у вказаному вище домоволодінні позивача, а також такою, що втратила право користування житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS], тобто, що позовні вимоги позивачки [PERSON] є обґрунтованими. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачка, яка, є членом сім'ї позивача, у вищезазначеному домоволодінні має право проживати на правах члена сім`ї - онуки, та, враховуючи, що позивач не надав суду доказів того, що відповідач не має права на проживання у спірному домоволодінні, а також, враховуючи те, що суд має визнавати право на захист своїх прав не лише позивача, а й відповідача, якщо для цього є підстави, суд дійшов висновку, що хоча право позивачки на розпорядження її власним будинком частково порушується наявністю зареєстрованих членів її сім'ї проти її волі, що виникла на даний час, проте її право на володіння, користування і розпорядження її будинком не порушене відповідачем, оскільки наявність або кількість зареєстрованих осіб у будинку не заважає позивачці проживати в ньому або відчужувати його, і, тим більше, володіти. Також, наявність реєстрації у будинку позивачки членів її сім'ї не позбавляє її права зареєструвати за тією ж адресою ще будь-кого, за наявності в неї такого бажання. Також позивачка не надала суду доказів оплати нею будь-яких комунальних платежів за адресою спірного будинку - [ADDRESS], а, так само - яким чином розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих осіб у будинку (відсутність лічильників, тощо). Тому, враховуючи думку відповідачки [PERSON], яка бажає проживати за місцем своєї реєстрації з-за відсутності іншого житла - потребуює цього, не заперечує проти несення витрат на утримання будинку і сплати комунальних платежів, а також, враховуючи відсутність доказів наявності домовленостей між сторонами про розмір таких витрат з обох боків і порушень таких домовленостей, суд не може визнати правомірною вимогу позивачки про визнання відповідача такою, що втратила набуте за згодою позивачки право користуватися спірним житлом, а також бути в ньому зареєстрованою. Оскільки суд дійшов висновку, що усі позовні вимоги є необгрунтованими, тому вони не підлягають задоволенню в повному обсязі, у тому числі і в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат - відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed