Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

25.11.2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», про визнання частково недійсним кредитного договору. Із позову вбачається, за кредитним договором № A3D8CC9FUK0007 від 29.12.2010 року укладеним між [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ "Акцент Банк", позивач отримав кредит (розстрочку) в сумі 25000 грн на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0.01 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, єдиноразової винагороди в сумі 250 грн та щомісячної винагороди в сумі 500 грн. Строк повернення кредиту - 28.12.2013 року. В серпні 2013 року ПАТ КБ "Акцент-Банк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору (справа № 2/234/3785/13). В позові банк просить стягнути з відповідача заборгованість по комісії, обгрунтовує зазначену вимогу тим, що в договорі вказано про обов'язок сплачувати позичальником щомісячну комісію в сумі 500 грн, незважаючи на те, що між [PERSON] та ПАТ "Акцент-банк" укладався споживчий кредит - "Розстрочка" (придбання товару в розстрочку). Вважає, що зазначений у кредитному договорі обов'язок сплачувати щомісячно комісію в сумі 500 грн є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача, а тому є недійсним з моменту його укладання. Вважає, що умови кредитного договору, за якими [PERSON] повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову комісію (щомісячну плату за надання фінансового інструменту), є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути інщій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому просить застосувати правові наслідки визнання недійсною умови договору № A3D8CC9FUK0007 від 29.12.2010 року, укладеного між позивачем та відповідачем. В судове засідання представник позивача не з'явився, але надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача на неодноразові виклики до судового засідання, а саме 05.12.2013 року, 11.12.2013 року, 16.12.2013 року, 23.12.2013 року. 24.01.2013 року жодного разу не з'явилася. Хоча була попередження про час та місце слухання справи належним чином, телефонограмою. Про це свідчать листи представника відповідача про перенесення розгляду справи. Так 23.12.2013 року представник відповідача була котрий раз попереджена про розгляд справи 24.01.2013 року, майже за місяць, про що погодилася. Але в судове засідання не з'явилася, мотивуючи тим, що у іншому суді призначено розгляд справи. Тому суд визнає причини неявки представника неповажними. Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до вимог ст.ст. 224-225 ЦПК України та враховуючи думку позивача, судом ухвалено про заочний розгляд справи. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 грудня 2010 р. між [PERSON] та ПАТ «Акцент- банк» був укладений кредитний договір № A3D8CC9FUK0007, за яким позивачу було надано кредит в сумі 25000 грн на споживці цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, єдино разової винагороди в сумі 250 грн та щомісячної винагороди в сумі 500 грн. Строк повернення кредиту- 28.12.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно ст. 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Відповідності до ч. 1 ст. 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до п. З ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до діючого законодавства в сфері надання кредитних послуг, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Рішенням Конституційного суду України від 10.11.2011 р. №15-рп/2011 у справі N 1-26/2011 за конституційним зверненням гр. [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень п.'п. 22, 23 статті і, ст. Ц, частини восьмої ст. 18, частини третьої ст. 22 Закону України «Про захист прав споживача»у взаємозв'язку з положеннями частини 4 ст. 42 Конституції України (справи про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що «в аспекті конституційного звернення положень п. 22, 23,ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору». Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Тому до спірних правовідносин застосовується норми Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту , його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому, нарахування комісії було призведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконними. Відповідачем не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача, як це передбачає ст. 1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. Крім того, відповідно із абз. З ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Також, слід зазначити, що оскільки надання кредиту є виконання зобов'язання банка за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов'язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту -позичальнику. Суд вважає, що комісія банку за управління кредиту не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну плату за управління кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»ці умови договору є недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому суд вважає обґрунтованим вимогу позивача щодо застосування правових наслідків визнання недійсним умову договору споживчого кредиту № A3D8CC9FUK0007 від 29.12.2010 року укладеним між [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ "Акцент Банк", щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 500 грн. Крім того, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 229,40 грн. На підставі ст.ст. 3, 11,15, 16, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 628, ст. 1011, ст. 1013, ч. 1 ст. 1022, ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 23, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»; ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved