Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

В січні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства "Київпастранс" Виконавчого органу Київської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 26.01.2005 року, відповідно до наказу №7-к від 26.01.2005 року був призначений на посаду директора філії КП "Київпастранс" тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3. Посилається на те, що наказом відповідача № 27-к від 15.01.2018 року Позивач з 15.01.2018 був звільнений з посади директора філії КП "Київпастранс" тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 за появу на роботі в нетверезому стані на підставі п.7 ст.40 КЗпП. Своє звільнення [PERSON] вважає незаконним та безпідставним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Зазначає, що причини його звільнення не відповідають дійсності, оскільки факт перебування його у нетверезому стані є надуманим та не підтверджується належними доказами, оскільки вважає, що 10 січня 2018 року він не перебував в стані алкогольного сп`яніння. Окрім цього, зазначає, що в день звільнення Київською міською клінічною лікарнею було відкрито лікарняний листок серії АДІ N 452724 від 25 січня 2018 р. Зважаючи на те, що позивач не перебував на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, у якому просив суд поновити його на посаді директора філії КП «Київпастранс» тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Стверджує, що в оскаржуваному наказі про його звільнення упереджено, безпідставно та необгрунтовано вказується, що він перебував на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння. Вказує, що алкогольних напоїв ні 10 січня 2018 року, ні напередодні не вживав. Вказує, що 10 січня 2018 року близько 15:30 год. в його кабінет під час проведення наради з заступником директора з експлуатації транспорта [PERSON] зайшов заступник директора з загальних питань [PERSON] та в агресивній формі запитав чому він знаходиться на роботі в нетверезому стані. В подальшому до кабінету зайшла фельдшер передрейсового огляду водіїв [PERSON] та запропонувала позивачу пройти освідчення на предмет алкогольного сп`яніння на приладі Алкофор-307. Позивач, вважаючи припущення заступника директора з загальних питань [PERSON] щодо перебування позивача у нетверезому стані образливими, висловив своє обурення та вийшов з кабінету. За півгодини після цього, позивач повернувся до кабінету та перебував на робому місці до 18.00 год. Особи , які підписали акт не повідомили Позивача про те, що ними були складені акти про те, що він перебував на робочому місці в нетверезому стані та про відмову проходження освідчення на предмет алкогольного сп`яніння на приладі Алкофор-307, не запропонували йому підписати акти, чим позбавили його можливості провести огляд на стан алкогольного сп`яніння в спеціалізованому медичному закладі. Стверджує, що протягом наступних двох робочих днів, 11 січня 2018 року та 12 січня 2018 року, позивач не отримував від дирекції КП "Київпастранс" звернень з пропозицією надати пояснення щодо його перебування 10 січня 2018 року на робочому місці у нетверезому стані, що позбавило його можливості спростувати безпідставні звинувачення про перебування на робочому місці в стані сп`яніння. Представник позивача вимоги повної заяви підтримав, просив суд позов задовольнити з підстав того, що акт від 10.01.2018року про перебування Позивача в нетверезому стані та акт від 10.01.2018року про відмову пройти освідчення на предмет алкогольного сп`яніння не можливо розглядати, як доказ того, що Позивач перебував на робочому місці в нетверезому стані. Акти складалися без присутності Позивача, про їх складення він не був повідомлений, на актах відсутня відмітка про те, що Позивач ознайомлений з Актом, будь яких вимог про надання пояснень щодо перебування Позивача 10.01.2018року в нетверезому стані Позивач від дирекції КП "Київпастранс" не отримував. Представник відповідача в судове засідання призначене на 29.052019 року не з`явився, в попередніх судових засіданнях надав пояснення, в яких позовні вимоги не визнав та зазначав, що звільнення позивача базувалося на законних підставах з дотриманням встановленого трудовим законодавством порядку. Просив в задоволенні позову відмовити, зазначивши дирекція КП "Київпастранс" отримала доповідну записку заступника директора тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 [PERSON] від 11.01.2018 року про те, що 10 січня 2018 року о 15. 30 год. директор тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 [PERSON] знаходився на робочому місці в нетверезому стані, до якої були додані відповідні акти від 10 січня 2018 року підписаний посадовими особами тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3. Також представник відповідача повідомив що посилання позивача на незаконність звільнення з підстав перебування позивача в день звільнення на лікарняному не заслуговують на увагу оскільки позивач після отримання наказу про звільнення був присутній на конференції трудового колективу, що підтверджується протоколом загальних зборів трудового колективу від 15 січня 2018 року. Суд, заслухавши пояснення позивача та позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Положеннями п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Відповідно до ст. 19 Конституції України, Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.(ст.79 ЦПК України) Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.6 ст.81 ЦПК). Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з вимогами п.7 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння. Відповідно до вимог ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. В силу вимог ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до роз`яснень викладених у п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6 листопада 1992 року , суди вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст.40 КЗпП, повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановлену його загальну тривалість вважається робочим. Нетверезий стан працівника може бути підтверджений як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що наказом №65к від 01.08.1974 року [PERSON] було прийнято на посаду інжерена технолога виробничо-технічного відділу в тролейбусне депо № 3. Наказом №7-к від 26.01.2005 року [PERSON] з 26 січня 2005 року був призначений на посаду директора філії КП "Київпастранс" тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3. Наказом № 27-к від 15.01.2018 року [PERSON] було звільнено з посади директора філії КП "Київпастранс" тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 з 15.01.2018 за появу на роботі в нетверезому стані на підставі п.7 ст.40 КЗпП . Відповідно до акту, складеного 10 січня 2018 року комісійно працівниками тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 в складі: заступника директора з експлуатації транспорта [PERSON] , заступника директора з загальних питань [PERSON], головного економіста [PERSON] , фельдшера передрейсового огляду водіїв [PERSON] начальника відділу експлуатації транспорту [PERSON] , встановлено, що 10 січня 2018 року о 15. 30 год. [PERSON] знаходився на роботі в нетверезому стані. У нього були виявлені ознаки сп`яніння-невпевнена хода, незв`язна мова, різкий запах алкоголю з ротової порожнини, від проведення освідчення на предмет алкогольного сп`яніння відмовився. Відповідно до акту, складеного 10 січня 2018 року комісійно працівниками тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 в складі: заступника директора з експлуатації транспорта [PERSON] , заступника директора з загальних питань [PERSON], головного економіста [PERSON] , фельдшера передрейсового огляду водіїв [PERSON] начальника відділу експлуатації транспорту [PERSON] [PERSON] відмовився від проходження освідчення на предмет алкогольного сп`яніння на приладі Алкофор-307 10 січня 2018 року о 15. 30 год.. Як вбачається з доповідної заступника директора з загальних питань тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 [PERSON] від 11.01.2018 року, адресованої генеральному директору КП "Київпастранс" [PERSON] 10 січня 2018 року о 15. 30 год. директор тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 [PERSON] знаходився на робочому місці в нетверезому стані, про що свідчить акт від 10 січня 2018 року підписаний посадовими особами тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3, який доданий до доповідної. Як вбачається з акту про відмову у наданні пояснень складеного 11 січня 2018 року комісійно працівниками дирекції КП "Київпастранс"в складі: виконуючого обовязки директора з транспорту [PERSON] , тимчасово виконуючого обовязки начальника управління правового та кадрового забезпечення [PERSON] , заступника начальна відділу правового забезпечення [PERSON] , 11 січня 2018 року виконуючий обовязки директора з транспорту [PERSON] отримавши доповідну записку заступника директора тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 зателефонував директору тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 [PERSON] з пропозицією зявитися до дирекції КП "Київпастранс" для надання пояснень з приводу знаходження його на робочому місці в нетверезому стані 10.01.2018 року.До кінця робочого дня 11 січня 2018 року директор тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 [PERSON] до дирекції КП "Київпастранс" не зявився. Як вбачається з акту про відмову у наданні пояснень складеного 12 січня 2018 року комісійно працівниками дирекції КП "Київпастранс"в складі: виконуючого обовязки директора з транспорту [PERSON] , тимчасово виконуючого обовязки начальника управління правового та кадрового забезпечення [PERSON] , заступника начальна відділу правового забезпечення [PERSON] , 12 січян 2018 року директор тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 [PERSON] до дирекції КП "Київпастранс" для надання пояснень з приводу знаходження його на робочому місці в нетверезому стані 10.01.2018 року не зявився. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює фельдшером передрейсового огляду водіїв. 10 січня 2018 року близько 15.00год. заступник директора з загальних питань [PERSON] звернувся до неї з проханням зайти до кабінету директора тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 [PERSON] та взяти з собою прилад Алкофор-307. [PERSON] повідомив їй, що [PERSON] знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, отже їй треба засвідчити цей факт шляхом тестування директора на предмет алкогольного сп`яніння на приладі Алкофор-307. Під час її прибуття до кабінету директора, окрім директора у кабінеті знаходись заступник директора з загальних питань [PERSON] та директор з експлуатації транспорта [PERSON] .. На пропозицію пройти освідчення на предмет алкогольного сп`яніння на приладі Алкофор-307 [PERSON] відповів відмовою та вийшов з кабінету. Крім того ствердила, що у [PERSON] були ознаки алкогольного сп`яніння, зокрема, запах з ротової порожнини. Стверджує, що їй не відомо про те, що директора було повідомлено про складення щодо нього Актів про знаходження його у стані алкогольного сп`яніння та про відмову від освідчення на приладі Алкофор-307. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння (п. 7 ч. 1ст. 40 КЗпП України). Тобто, з аналізу вищенаведеної статті, можна прийти до висновку, що власник може розірвати трудовий договір у разі появи працівника на роботі у нетверезому стані. Підставою для звільнення працівника є сам факт появи на робочому місці і у робочий час у нетверезому стані. Такий факт може встановлюватися не лише спеціальним обстеженням з використанням відповідних технічних засобів, а й будь-якими іншими доказами, допустимими з точки зору процесуального права. Між тим, обов`язок доведення факту появи працівника на роботі у нетверезому стані лежить на власнику. Тимчасова інструкція про порядок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану спяніння, затверджена заступником Міністра охорони здоров`я СРСР 01.08.1988 року. Згідно постанови Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу PCP" від 12 вересня 1991 року встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу PCP з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Відповідно до інформації, наявної на офіційному сайті Верховної Ради України в розділі Законодавство України http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/v3-14400-88 Тимчасова інструкція на даний момент є чинною і встановлює чітке коло правовідносин яке нею регулюються. Згідно з пунктом 1 Тимчасової інструкції вона регулює правовідносини під час медичної освідування для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп`яніння у випадках коли закон передбачає дисциплінарну, адміністративну відповідальність за: вживання алкоголю або перебування в стані сп`яніння; розпивання алкогольних напоїв на робочому місці; керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння; при травмах пов`язаних із оп`янінням; у випадках коли стан сп`яніння може бути розцінено, як груба необережність потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди і може бути причинок повною матеріальної відповідальності за завдану шкоду у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Відповідно до п. 1.7 наказу Мінохорон здоровя СРСР від 08.09.1988 р. № 694 «Про заходи з подальшого вдосконалення медичного освідчування для встановлення факту вживання алкоголю та стану спяніння» та п.2 Тимчасової інструкції про порядок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю і стану спяніння, затвердженої Мінохорон здоровя СРСР від 01.09.1988 р. № 06-14/33-14 медичний огляд для встановлення факту вживання алкоголю і стану спяніння робиться в спеціалізованих кабінетах наркологічних дипансерів (відділень) лікарями психіатрами-наркологами або в лікувально - профілактичних установах лікарями психіатрами-наркологами і лікарями інших спеціальностей, що пройшли підготовку. Порядок проведення перед рейсових та після рейсових медичних оглядів водіїв транспортних засобів регламентує Міністерство охорони здоров`я України, Наказом N 65/80 від 31.01.2013 року "Про затвердження Положення медичний огляд кандидатів у водії та водіїв транспортних засобів", згідно п. 1.8. зазначеного наказу: щозмінні перед рейсові та після рейсові медичні огляди здійснюються лікарями лікувального профілю та/або молодшими медичними працівниками з медичною освітою за спеціальністю "сестринська справа", "лікувальна справа". У підтвердження права фельдшера передрейсового огляду водіїв [PERSON] , яка підписала акт про наявність у [PERSON] ознак стану алкогольного сп`яніння відповідачем надано до суду копію диплому [NUMBER], яким підтверджується, що [PERSON] у 1981 році закінчила повний курс Київського медичного Училища № 4 за спеціальністю медична сестра загального профілю. Фіксацію знаходження Позивача у стані алкогольного сп`яніння, у відповідності до порядку визначеному положенням про медичний огляд кандидатів у водії та водіїв транспортних засобів затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України, суд не вважає недопустимим доказом, оскільки такий порядок передбачає перевірку працівників підприємства, зокрема водіїв, на стан алкогольного сп`яніння, однак позивач не є водієм, а фельдшер передрейсового огляду водіїв [PERSON] не володіє квалікацією лікаря. Також суд звертає увагу на те, що акт про перебування позивача на роботі в нетверезому стані від 10 січня 2018 року, а також акт про відмову від проходження обстеження на стан сп`яніння від 10 січня 2018 року підписано лише членами комісії, однак не підписано особою, щодо якої складено ці акти. Крім того, в разі відмови зафіксованої в акті особи від підписання цих актів, членами комісії не складено та не підписано відповідних актів про відмову від підписання актів про перебування на роботі в нетверезому стані та акті про відмову від проходження обстеження на стан сп`яніння. Суд критично сприймає дані докази та вважає, що вони не відповідають закріпленим процесуальним законом правилам належності та допустимості. Задовольняючи позовні вимоги про поновлення на роботі суд також приймає до уваги факт перебування позивача у день звільнення на лікарняному відповідно до листка непрацездатності. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Оскільки в день звільнення позивачу видано листок тимчасової непрацездатності, твердження представника відповідача про те, що оскільки відкриття лікарняного листа було здійснено хоч і у день звільнення, але після видання наказу про його звільнення, а відтак відсутні підстави й для визнання його звільнення незаконним, є помилковим. З матеріалів справи вбачається, що 15.01.2018 р., тобто у день звільнення Позивач знаходився на лікарняному відповідно до листка непрацездатності серії АДІ N 452724 від 25 січня 2018 р., що підтверджує її тимчасову непрацездатність, а тому був звільнений з посади з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України. Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка зазначена у Постанові від 12.09.2018 N 127/21890/16-ц. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що 15.01.2018, тобто у день звільнення, Позивач знаходився на лікарняному, а тому був звільнений з посади з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Позивач у позовній заяві ставить лише питання про поновлення на посаді директора, але не ставить питання про визнання спірного наказу № 27-к від 15.01.2018 року протиправним та його скасування, оскільки це суперечить Закону. Відповіднодо ст. 5 ЦПК України, ч. 1.Здійснюючи правосуддя, суд захищаєправа, свободи таінтереси фізичнихосіб, права таінтереси юридичнихосіб, державні тасуспільні інтересиу спосіб, визначений закономабо договором. ч. 2.У випадку, якщо законабо договірне визначаютьефективного способузахисту порушеного, невизнаного абооспореного права, свободи чиінтересу особи, яка звернуласядо суду, суд відповіднодо викладеноїв позовівимоги такоїособи можевизначити усвоєму рішеннітакий спосібзахисту, який несуперечить закону. За таких обставин, суд задовольняючи вимогу позивача про поновлення його на посаді директора філії КП "Київпастранс" тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3, вважає за необхідне зазначити в рішенні такий спосіб захисту прав позивача, як визнання незаконним та скасування наказу генерального директора Комунального підприємства "Київпастранс" Виконавчого органу Київської міської ради Д.В. Левченко 27-к від 15.01.2018 року, що в свою чергу не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.01.2018 року до дня поновлення на роботі. Факт незаконного звільнення позивача в силу вимог ст. 235 КЗпП України дає підстави для нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, з огляду на те, що заява про поновлення на роботі у конкретному випадку розглядається більше одного року не з вини працівника, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу повинна здійснюватися за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 16 січня 2018 року по день постановлення судового рішення по справі - 30 травня 2019 року. Відповідно до положень п. п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Отже, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу за листопад, грудень 2017 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у січні 2018 року. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що для здійсненні нарахування слід взяти за основу дані наявної в матеріалах справи про довідки про доходи виходячи з якої позивачу було виплачено у листопаді 2017 року - 12 061,42грн., у грудні 2017 року - 13 141,2грн... Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як убачається із наданого позивачем розрахунку слідує, що загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 15763,66 грн., який було обраховано наступним чином: Середньоденна заробітна плата = 25202,62 грн. (сума заробітної плати за листопад і грудень 2018 року): 43 (кількість робочих днів у листопаді і грудні 2018 року) = 586,11 грн. Таким чином, середньомісячна заробітна плата складає: 586,11 грн. х (22 робочих днів у листопаді 2017 р. та 21 робочий день у грудні 2017 року): 2 місяці = 12 601,37 грн./ місяць. Час вимушеного прогулу становить: 1) У січні 2017 року робочі дні - 16, 17, 18, 19, 22, 23, 24, 25, 26, 29, 30, 31 всього 12 робочих днів; 2) лютий 2018 року - квітень 2019 року всього 15 місяців; 3) У травні місяці 2019 року робочі дні 2, 3, 6, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 16,17,20, 21, 22, 23, 24, 27, 28, 29 всього 20 робочих днів. Всього час вимушеного прогулу на 30 травня 2019 року становить п`ятнадцять календарних місяців та 32 робочих дні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу дорівнює 207776,07 грн. в т. ч.: за 15 місяців х 12601,37 грн. = 189 020,55 грн.; за 32 дні х 586,11 грн. = 18755,52 грн. Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача було проведене з порушенням трудового законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.01.2018 р. по день винесення рішення є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власникомабо уповноваженимним органомморальної шкодипрацівнику провадитьсяу разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього до даткових зусильдля організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки позивач звільнений незаконно, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи ступінь моральних переживань позивачка та їх тривалість, суд вважає, що розумним і справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн. моральної (немайнової) шкоди, заподіяної незаконним звільненням з роботи. На підставі п.2, п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. Частиною 7 ст. 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та стягнення середньої заробітної плати за 1 місяць - січень 2018 року у розмірі 7033,32 грн. (12 днів х 586,11 грн. середньоденного заробітку). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,8грн. за вимогу немайнового характеру про поновлення на роботі, а також 704, 80 коп. судового збору за немайнову вимогу про стягнення моральної шкоди, а також підлягає стягненню 2 077,76 грн. судового збору з вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а всього необхідно стягнути на користь на користь держави 3 487,36 грн. судового збору. На підставі викладеного, ст.ст.40 ч.1 п.7, ч.3, 232, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved