Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], товариство з обмеженою відповідальністю "Творча майстерня "Вісак" (далі - ТОВ "Творча майстерня "Вісак"), товариство з обмеженою відповідальністю "Вісак" (далі - ТОВ "Вісак"), про визнання недійсними договорів дарування корпоративних прав. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 15 грудня 2010 року між ним [PERSON] укладено договір дарування корпоративних прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №4997, відповідно до умов якого позивачем безоплатно передано у власність [PERSON] 70% корпоративних прав ТОВ "Творча майстерня "Вісак". У цей день між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування корпоративних прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №4998, за умовами якого позивачем безоплатно передано у власність [PERSON] 70% корпоративних прав ТОВ "Вісак". Позивач стверджував, що, оскільки на момент укладення договорів дарування корпоративних прав обдарована [PERSON] була неповнолітньою, для цих правочинів встановлена обов'язкова нотаріальна форма, необхідною умовою для вчинення цих договорів був дозвіл органу опіки і піклування. Проте всупереч вимогам ч. 2, ч. 3 ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства", ч. 1 ст. 71 ЦК України згода органу опіки і піклування на укладення договорів дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року отримана не була. З цих підстав [PERSON] просив суд визнати недійсними договори дарування корпоративних прав від 15.12.2010 року, укладені між ним та його донькою [PERSON] У судовому засіданні представники позивача підтримали позов свого довірителя, просили суд його задовольнити. Представники відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечували з мотивів його необґрунтованості, пояснили, що при укладенні оспорюваних договорів сторонами дотримано вимог ст. 203 ЦК України, зокрема, сторони правочинів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину були вільними і відповідали їх внутрішній волі, договори були укладені у формі, вставленій законом, правочини були спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними. Представники відповідачів вказували, що для укладення договорів дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року дозвіл органу опіки і піклування не вимагався, позаяк вони не стосувались нерухомого майна дитини. Також вони зазначили, що укладенням оспорюваних правочинів не було порушено нічиїх прав та законних інтересів. Крім того, представники відповідачів стверджували, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Представник третіх осіб ТОВ "Творча майстерня "Вісак", ТОВ "Вісак" у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. З матеріалів справи вбачається, що 15 грудня 2010 року між [PERSON] (дарувальник) та на той час неповнолітньою [PERSON] (обдарована), яка діяла за згодою батьків та в присутності своєї матері [PERSON], укладено договір дарування корпоративних прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №4997, відповідно до умов якого дарувальник безоплатно передав у власність обдарованої 70% корпоративних прав ТОВ "Творча майстерня "Вісак", що належали [PERSON] на праві власності. Сторонами дарунок оцінено у розмірі 13090000,00 грн (а. с. 9). Цього дня між [PERSON] (дарувальник) та на той час неповнолітньою [PERSON] (обдарована), яка діяла за згодою батьків та в присутності своєї матері [PERSON], укладено договір дарування корпоративних прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №4998, за умовами якого дарувальник безоплатно передав у власність обдарованої 70% корпоративних прав ТОВ "Вісак", що належали [PERSON] на праві власності. Сторонами дарунок оцінено у розмірі 12099680,00 грн (а. с. 10). За положеннями ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (ч. 4 ст. 209 ЦК України). Ст. 719 ЦК України встановлено вимоги щодо форми договорів дарування. Так, ч. 3 цієї статті Кодексу визначено, що договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 5 ст. 719 ЦК України). До валютних цінностей згідно з п. 1 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" відносятьсявалюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені в іноземній валюті або банківських металах; банківські метали - це золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів, у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів. Ст. 167 ГК України передбачено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Зі змісту наведених законодавчих норм вбачається, що корпоративні права товариства з обмеженою відповідальністю не відносяться до валютних цінностей, а тому вимога ч. 5 ст. 719 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договорів дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, не поширюється на випадки укладення договорів дарування корпоративних прав товариства з обмеженою відповідальністю. Отже, нотаріальне засвідчення договорів дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року було здійснене за домовленістю їх сторін, оскільки обов'язкове посвідчення їх нотаріусом не вимагалось. За приписами ч. ч. 2, 3 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених ч. 2 цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації. З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що батьки надають згоду з дозволу органу опіки і піклування лише у випадках, коли неповнолітнім укладається договір стосовно його майнових прав, який потребує обов'язкового нотаріального посвідчення. Позаяк договір дарування корпоративних прав не відноситься до договорів, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, не вимагається і дозвіл органу опіки і піклування для надання згоди батьками на укладення такого договору неповнолітнім. Будь-яких інших підстав для визнання недійсними договорів дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року позивачем не наведено. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права слід зазначити наступне. У своєму позові [PERSON] вказував на те, що всупереч вимогам ч. 2, ч. 3 ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 71 ЦК України дозвіл органу опіки і піклування на укладення договорів дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року отриманий не був, а тому оспорювані договори є недійсними. У цивільному законодавстві України розмежовано види недійсності правочинів. Зокрема, за змістом ст. 215 ЦК України нікчемними є правочини, якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219 ЦК України, ч. 1 ст. 220 ЦК України, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), у свою чергу оспорювані - це правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222 ЦК України, ч. 2 ст. 223 ЦК України, ч.1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Ст. 224 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемним. Отже, ненадання дозволу органу опіки і піклування на укладення договорів дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року свідчить про нікчемність вказаних правочинів, натомість позивач стверджує про їх оспорюваність. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відтак, у випадку, коли один з учасників нікчемного правочину не визнає його недійсності, слід пред'явити позов, предметом якого є вимога про встановлення нікчемності правочину. Така вимога є самостійною і може бути заявлена без вимоги про застосування наслідків нікчемності правочину. На відміну від позову про визнання оспорюваного правочину недійсним (позов про перетворення), у разі нікчемності правочину заявляться позов про встановлення факту, з яким закон пов'язує нікчемність правочину. Тобто, у першому випадку є наявним спосіб захисту, передбачений п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України - визнання правочину недійсним, а в другому - п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України - визнання права, що за своєю природою рівною мірою означає наявність або відсутність права. Таким чином, вважаючи, що при укладенні договорів дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року не було дотримано положень ч. 2, ч. 3 ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства", ч. 1 ст. 71 ЦК України щодо отримання дозволу органу опіки і пікулвання, позивач вправі звернутися до суду,

Outcome: dismissed