Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, з 01.10.2013 р. він працював у відповідача робочим по благоустрою в цеху по благоустрою на підставі наказу від 01.10.2013р. № 2. 07.04.2014 р. наказом від 28.03.2014 р. № 1-кп він був звільнений з підприємства за ст. 40 п. 1 Кодексу законів про працю України, та на переконання позивача його звільнення є незаконним. Так, відповідно до позовної заяви, поняття „зміни в організації виробництва і праці" викладено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992р. № 9 „Про практику розгляду трудових спорів", а саме, це - раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо. Утім, змін в організації виробництва і праці у відповідача не було, а отже виробничої необхідності скорочувати штатну одиницю - робочого по благоустрою теж не було. Разом з тим, відповідач при звільненні взагалі не пропонував позивачу переведення на іншу роботу, а також не пропонував іншої роботи, в той час як частиною 2 ст. 40 КЗпПУ передбачено, що звільнення з підстав зазначених у пунктах 1, 2 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, та згідно ст. 492 Кодексу законів про працю України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган повинен запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Разом з тим, не було враховано переважне право позивача на залишенні на роботі, оскільки за правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі надається працівникам, які отримали на даному підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання. Як зазначається позивачем при зверненні до суду 05.07.2002 р. він отримав травму на виробництві, що підтверджується актом розслідування (гострий оскольчатий перелом дистального фаланга Іго пальця правої кісті зі зміщенням; згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992р. № 9 „Про практику розгляду трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Крім того, при звільненні відповідачем не було оплачено за 5 днів тимчасової непрацездатності з 03.03.14 р. по 07.03.14 р., відповідач взагалі відмовився приймати листок непрацездатності. Предмет позову становить вимога про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення за ст. 40 п. 1 за скороченням штату від 28.03.2014 р. № 1-КП, про поновлення позивача на попередній роботі - на посаді робочого по благоустрою в цеху по благоустрою в Товаристві з обмеженою відповідальністю „Красно заводський майданчик Дніпрометиз", про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 7 018 грн. 13 грн., про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн., про стягнення з відповідача на користь позивача оплати днів тимчасової непрацездатності з 03.03.14 р. по 07.03.14 р. Позивач підтримав вимоги позову повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов; у судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, позивач не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач заперечував проти задоволення позову повністю, посилався на правомірність дій при звільненні позивача. Відповідно до заперечень відповідача позивач не мав жодного переважного права на залишення на роботі, звільнення позивача відбувалося зі згоди профспілкового комітету, при звільненні з роботи позивачу не було запропоновано іншої роботи на підприємстві відповідача внаслідок відсутності вакансій. Щодо послання позивача на не проведення оплати його тимчасової непрацездатності з 03.03.2014 р. по 07.03.2014 р. та неприйняття відповідачем відповідного листка непрацездатності, то відповідач просив суд врахувати, що цей листок непрацездатності до обліку не подавався, а сам позивач працював в ці дні, що підтверджується відповідним табелем обліку робочого часу, за цей період він отримав заробітну плату у повному обсязі. У судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, представник відповідача не з'явився, не повідомив про причини неявки. Заслухав пояснення позивача та представника відповідача, врахував заяву позивача про розгляд справи у його відсутності, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Судом встановлено на підставі наданих позивачем доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України, що з 01.10.2013 р. позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Краснозаводський майданчик Дніпрометиз» робочим по благоустрою в цеху по благоустрою на підставі наказу від 01.10.2013р. № 2. 07.04.2014 р. наказом від 28.03.2014 р. № 1-кп позивач був звільнений з підприємства за ст. 40 п. 1 Кодексу законів про працю України, Пунктом 1 ч 1 ст.40 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з зазначеної вище підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП). Відповідно до статті 49І КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу (тобто всі вакантні посади, що є у штатному розписі, на зайняття яких може претендувати даний працівник) на тому ж підприємстві, в установі, організації, інформує державну службу зайнятості про наступне вивільнення працівників із зазначенням їх професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Та лише у разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник підлягає звільненню по пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП. Тобто, при звільненні працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП має бути дотриманий певний порядок вивільнення, утім, відповідачем цього порядку не було додержано: відсутні докази щодо змін організації виробництва і праці та про попередження позивача про майбутнє вивільнення 07.02.2014 р. (щодо посилання відповідача на те, що позивач відмовився від ознайомлення із попередженням про вивільнення, то дані доводи не є слушними, оскільки письмове попередження не містить дати його складання), відповідач визнав факт, що позивачу не була запропонована інша робота, а також про те, що власник або уповноважений ним орган не має можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Разом з тим, що стосується доказів про те, що власник або уповноважений ним орган не має можливості перевести працівника (позивача) з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, то письмових доказів, які би свідчили про ці обставини, суду не було надано. Відтак, звільнення позивача є незаконним та для суду з метою поновлення порушених прав позивача вбачаються підстави поновлення позивача на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Що стосується вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вона є похідною від задоволення попередньої вимоги, тому оскільки судом визнано незаконним та скасований наказ про звільнення позивача від 07.04.2014 р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлено позивача на попередній роботі, для суду вбачаються підстави для задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.04.2014 р. по 11.09.2014 р. в розмірі 7 018 грн. 13 коп. Суду не було надано доказів (ст.ст. 57-59 ЦПК України, ст.ст. 10,60 ЦПК України) на підтвердження наявності працевлаштування позивача після звільнення (з 07.04.2014 р.), отримання ним заробітку за час незаконного звільнення тощо, через що суд мав би змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася, в частині цієї вимоги та зазначені суми підлягали би зарахуванню при присудженні оплати за час вимушеного прогулу (відповідно до роз'яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"), тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.04.2014 р. по 11.09.2014 р. в зазначеному вище розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, то суд погоджується із слушністю доводів позивача та наявністю підстав для її відшкодування, які визначені статтею 237№ КЗпП. Стосовно розміру такого відшкодування, то суд виходить з характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, їх тривалості, а також із засад розумності, виваженості та справедливості, через що за внутрішнім переконанням суду, з метою захисту порушених законних прав позивача присудження до відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 500,00 грн. відповідатиме тим моральним стражданням, яких зазнав позивач. Разом з тим, на переконання суду, не є такою, що підлягає задоволенню, вимога позову про стягнення з відповідача на користь позивача оплати днів тимчасової непрацездатності з 03.03.14 р. по 07.03.14 р., оскільки суду не було надано доказів (ст.ст. 57-59 ЦПК України, ст.ст. 10,60 ЦПК України) на підтвердження пред'явлення позивачем листка непрацездатності відповідачу, та період з 03.03.2014 р. по 07.03.2014 р. був зарахований у робочий час відповідно до табелю обліку робочого часу, який був наданий відповідачем. Суд допускає негайне виконання рішення в цій справі в частині присудження працівникові заробітної плати, але не більше ніж за один місяць - в розмірі 2 300,70 грн. та в частині поновлення позивача на роботі на підставі вимог закону: ч. 5 ст. 235 КЗпП України, п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України тощо. Питання про розподіл судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial