Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] до АТ "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця", третя особа: директор філії " Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця" Міняйло Максим Борисович про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] наказом від 10.06.2019 року був призначений на посаду заступника начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця». Наказом директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Міняйло М.Б. №597/ОС від 09.08.2019 року позивача було звільнено з посади заступника начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Із зазначеним наказом [PERSON] не згоден, вважає його безпідставним та незаконним, обґрунтовуючи тим, що 09.08.2019 року позивач у телефонному режимі попередив в.о. начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Баглаєнка Дмитра Юрійовича, що 09.08.2019 року об 11:00 год. відбудеться пленарне засідання ХХІ сесії Харківської обласної ради, на якому позивач буде брати участь. Також, [PERSON] зазначає, у період з 09.08.2019 року по 16.08.2019 року, перебував на лікарняному. При обранні виду стягнення позивачу не телефонували та не дізнавались причину відсутності на роботі, після виходу з лікарняного не відібрали жодних пояснень. Крім того, відповідач не в повному обсязі провів розрахунок з позивачем. [PERSON] вважає, що незаконне звільнення з роботи за прогул принижує його цінність як фізичної особи, породжує формування негативної соціальної оцінки позивача в очах оточуючих, інших потенційних роботодавців. Позивач зазнав істотних негативних змін в особистому житті, перебуває в постійних стражданнях, стресах, ставши фактично безробітним, з неможливістю отримувати кошти на проживання, нормального співіснування, не може належним чином харчуватись, купляти необхідні медикаменти на лікування, прикладає додаткових зусиль для організації життя. У зв`язку з таким незаконним рішенням позивач зазнав моральної шкоди, оскільки відчув тяжкі душевні та психічні страждання, що стали причиною погіршення стану здоров`я, і останній вимушений звернутись до лікарів. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.12.2019 року провадження в частині визнання незаконним та скасування наказу директора філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» Міняйла Максима Борисовича №597/ОС від 09.08.2019 року про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» на підставі п.4 ст.40 КЗпП за прогул без поважних причин та в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» - закрито. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про що свідчать матеріали справи. Відповідач подав відзив (Вх. №50496 від 18.10.2019), в якому зазначив, що [PERSON] повинен був повідомити керівництво Філії про увільнення від роботи, надати підтверджуючі документи та погодити з керівництвом час відсутності на роботі у робочий час. Також, відповідач вважає, що справа повинна розглядатись за правилами спрощеного провадження, а твердження позивача щодо неповного розрахунку з ним є необґрунтованими та безпідставними. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про що свідчать матеріали справи. Позивачем надано відповідь на відзив, де вказано, що відповідач не надав жодних доказів порушення трудової дисципліни [PERSON] , розглядати справу за правилами спрощеного провадження не вбачається можливим, адже визначити ціну позову не можливо. [PERSON] вважає, що представник відповідача не надав доказів на підтвердження своїх заперечень, викладених у відзиві. Також, представником АТ «Укрзалізниця» подано відзив на позовну заяву в частині стягнення моральної шкоди(Вх.55083 від 11.11.2019), в якій встановлено, що 05.11.2019 року позивачу нараховані та перераховані на картковий рахунок належні кошти, а тому, станом на 05.11.2019 року, до початку судового розгляду справи по суті, відповідач врегулював спір у добровільному порядку. Відповідач заперечує проти стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн., просить суд відмовити в задоволенні цих позовних вимог. АТ «Укрзалізниця» вважає, що [PERSON] фактично має намір лише покращити своє фінансове становище за рахунок стягнення з відповідача моральної шкоди та не планує працювати в АТ «Укрзалізниця». Також, позивач не привів обґрунтування заявленого розміру компенсації, не надав доказів відшкодування йому моральної шкоди у розмірі, встановленому в позові. 28.11.2019 року відповідачем через представника Дерев`янко Д.С. подано пояснення щодо окремого питання в частині стягнення моральної шкоди, витрат на правову допомогу, де вказано, що, станом на 12.11.2019 року, до початку судового розгляду справи по суті, відповідач врегулював спір у добровільному порядку, скасував наказ про звільнення [PERSON] , поновив його на роботі та сплатив йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідач вважає, що несплачений судовий збір щодо заявленої моральної шкоди позивачем є підставою залишення позову в цій частині без розгляду. Позивач не має права вимагати від АТ «Укрзалізниця» відшкодування втрат, які він фактично не поніс, адже докази проведення [PERSON] розрахунків з адвокатом Назаренко І.С. ні позивач, ні його представник до суду не надав, що виключає реальність їх існування. Тому, відповідач заперечує щодо стягнення 12750,00 грн. за надання правової допомоги. Представник відповідача надав пояснення щодо окремого питання в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та проведення з ним розрахунків, зазначив, що відповідач здійснив усі можливі заходи для ознайомлення на роботі та ознайомив його з вказаним наказом 05.11.2019 року, з 17.08.2019 по 01.11.2019 включно, нарахував та перерахував позивачу на картковий рахунок середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 50459,18 грн.. [PERSON] ухилявся від виконання обов`язків, передбачених трудовим договором, тому не підлягає оплаті час відсутності його на роботі без поважних причин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дійшов наступних висновків. Відповідно до наказу №597/ОС від 09.08.2019 року, [PERSON] звільнено з посади заступника начальника виробничого підрозділу Харківська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» за прогул без поважних причин. Згідно із листком непрацездатності серії АГФ 986823 від 09.08.2019 року, [PERSON] з 09.08.2019 року по 16.08.2019 року перебував на лікарняному. Витрати на надання правової допомоги [PERSON] складають 12750,00 грн., що підтверджується розрахунком послуг з надання правової допомоги від 21.10.2019 року. Відповідно до довідки №736 від 04.09.2019 року, середньогодинна заробітна плата [PERSON] склала 119,43 грн., середня заробітна плата - 19616,38 грн. Наказом №1087/ОС від 01.11.2019 року, наказ від 09.08.2019 року №597/ОС про звільнення скасовано, [PERSON] поновлено на посаді. Позивачу нараховано та перераховано на платіжну картку середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.09.2019 року по 01.11.2019 року в сумі 50459,18 грн., що підтверджується довідкою №947 від 11.11.2019 року. [PERSON] звільнений з роботи 13.11.2019 року, що підтверджується наказом №1122/ОС від 13.11.2019 року. Відповідно до ст.. 3 КЗпП України , законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Нормою ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинний був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.1-3 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Враховуючи те, що противоправні дії відповідача завдали позивачу моральних страждань, які полягають у тому, що позивач повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, тому з урахуванням перенесених моральних та психологічних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану позивача, суд дійшов висновку про стягнення з АТ "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця" на користь позивача у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 15000,00 гривень. Стосовно доводів відповідача, що ними був здійснений перерахунок заробітної плати до 01.11.2019 року, до моменту винесення наказу про поновлення на роботі, є необґрунтованим з огляду на те, що лише 13.11.2019 року позивача було ознайомлено з наказом про поновлення на роботі, з огляду на те, що 01.11.2019 року позивач не знав про добровільне поновлення на роботі відповідачем, що узгоджується з правовою позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року справа №569/7860/16. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.11.2019 року по 13.11.2019 року включно Відповідно до ч.1,3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються Договором про надання правової допомоги від 19.08.2019 року, Додатком №1 до договору по надання правової допомоги від 19.08.2019 року від 21.10.2019 року, розрахунком послуг з надання правої допомоги від 21.10.2019 року. Таким чином, суд вважає обгрунтованими та підтвердженими витрати позивача на професійну правову допомогу , а тому стягує з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 12750,00 грн. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 600,00 грн., що є пропорційним до задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial