Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач, ПАТ "Дельта Банк", звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №173/ПВ-05 від 17.06.2005 в сумі 156 855,35 грн., що складає тіло кредиту, посилаючись на те, що ТОВ «Український промисловий банк» та відповідач уклали кредитний договір, внаслідок невиконання вимог якого виникла зазначена заборгованість. Між ПАТ "Дельта Банк", ТОВ «Український промисловий банк», та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь позивача, ПАТ "Дельта Банк", у відповідності до якого позивач замінює ТОВ «Український промисловий банк» як кредитора та до позивача переходить право вимоги до боржників за кредитним договором. У зв'язку з зазначеним, позивач набув право вимоги за кредитним договором, укладеним з [PERSON] 21 травня 2013 року Деснянським районним судом м. Києва винесено заочне рішення, яким задоволені позовні вимоги позивача та стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 156 855,35 грн. 06 серпня 2014 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва зазначене рішення суду скасовано, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. В наданих письмових поясненнях просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві та на те, що боржником заборгованість не погашена, а у відповідності до норм чинного законодавства задоволення позову кредитора щодо звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог цивільного законодавства. В своїх поясненнях представник позивача зазначає, що відповідачем не надано доказів про оплату тіла кредиту та не надає контр розрахунок. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає. В своїх письмових поясненнях посилається на те, що позивачем пропущені строки позовної давності, а саме кредитний договір укладався строком на 3 роки, з кінцевою датою повернення кредиту 16.06.2008, тобто саме з цієї дати у позивача виникло право вимоги по тілу кредиту, а строк закінчення пред'явлення вимог складає 16.06.2011. Зокрема, зазначив, що відповідачем в повному обсязі сплачено заборгованість по кредиту, що підтверджується відповідними квитанціями. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2008 звернено стягнення на предмет іпотеки, з метою погашення заборгованості за кредитним договором №173/ПВ-05 від 17.06.2005 на загальну суму 211 648, 94 грн., з яких 38 243, 67 дол. США - тіло кредиту, 738,24 дол. США - проценти, 14 790, 29 грн. - пеня. Тобто, стягнення заборгованості з відповідача і одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення з відповідача, що є протизаконним та протиправним. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову. Як встановлено в судовому засіданні, 17 червня 2005 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] (далі по тексту відповідач) було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику банком надано кредит в сумі 50 000 доларів США, з розрахунку 13,5 % річних, з терміном погашення по 16 червня 2008 року. (а.с. 4-10) Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. ПАТ «Дельта Банк» є правонаступником ТОВ «Український промисловий банк» у відповідності до договору від 30 червня 2010 року про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанк на користь Дельта Банку. (а.с. 11-15) Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, сума заборгованості за кредитом складає 15 985, 09 дол. США, що еквівалентно 210033, 39 грн., заборгованість за відсотками відсутня. (а.с. 126) Враховуючи зазначене, суду незрозумілим є те, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 156 855, 35 грн. (а.с. 5, 100), при цьому уточнень позовних вимог та додаткових розрахунків суду не надано. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду від 28 січня 2008 року звернено стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 173/ФКВ-05 від 17.06.2005 - [ADDRESS], яка належить [PERSON], з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 173/ПВ-05 від 17.06.2005 на загальну суму 211 648,94 грн. Дане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 10.02.2008 року. (а.с. 66-68) У відповідності до зазначеного рішення, звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 211 648, 94 грн., з яких 38 243, 67 дол. США - сума кредиту; 738, 24 дол. США - проценти; 14 790, 29 грн. - пеня. Згідно з квитанціями, які містяться в матеріалах справи (а.с. 69-80, 132-133) відповідачем сплачено заборгованість за кредитним договором в розмірі 211 648, 78 грн., з яких: 197 254, 16 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 14 394, 62 грн. - проценти; та сплачено 1700 грн. - судового збору та 30 грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Тобто, відповідачем в повному обсязі здійснено погашення кредитної заборгованості. Посилання представника позивача на те, що задоволення позову кредитора щодо звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена, суд вважає необґрунтованими та недоведеними, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 п. 9 Постанови №5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі по тексту Постанова) задоволення позову кредитора щодо звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. У відповідності до ч. 1 п. 9 Постанови право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, кий не є позичальником та інш.) належить виключно позивачу. Зокрема, зазначена норма чітко визначає, що одночасне стягнення заборгованості та звернення стягнення можливе лише в тому разі, якщо позичальник та іпотекодавець є різними особами. Як, вбачається з матеріалів справи, відповідач є одночасно і позичальником і іпотекодавцем, а тому одночасне звернення стягнення (рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2008) та стягнення заборгованості в даному випадку призведе до подвійного стягнення з відповідача заборгованості за одним і тим самим кредитним договором. Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що з 50 000 дол. США відповідачем по тілу кредиту сплачено лише 9 891 дол. США., з посиланням на наступне. Згідно з актом звірки №1 залишок кредиту у валюті станом на 05.07.2010 року складав 19 624, 09 дол. США. (а.с. 105), що відповідає балансу прийнятого 01.07.2010 у відповідності до наданого розрахунку. З зазначеного випливає, що позивач має право вимоги лише щодо заборгованості в розмірі 19 624, 09 дол. США. Зокрема, з наданих суду квитанцій, вбачається, що відповідачем погашено тіло кредиту в повному обсязі. Щодо посилань представника позивача на п. 17 Постанови, суд зазначає наступне. У відповідності до зазначеної норми, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, а саме позовної заяви та письмових пояснень, позивач просить стягнути з відповідача лише заборгованість по тілу кредиту, з посиланнями на прострочення виконання зобов'язання. Тобто, посилання представника позивача на ч. 2 ст. 625 ЦК України, є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, так як в своїй позовній заяві позивач не просить стягнути з відповідача заборгованість з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання. Виходячи з наведеного, враховуючи всі обставини справи суд приходить до висновку, щодо відмови в задоволені позовних вимог. Зокрема, слід звернути увагу на той факт, що кредитний договір укладався строком на 3 роки - з кінцевою датою повернення 16 червня 2008 року включно. Тобто саме з 16 червня 2008 року у позивача виникло право вимоги виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто, строк закінчення пред'явлення вимог до відповідача - 16 червня 2011 року. За вимогами пункту 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», - кредитодавцю забороняється: вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Таку ж позицію висловив і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 31 постанови № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», - При застосуванні положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Крім того, згідно абзаців 2, 3, 4 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності», - судам надано роз'яснення, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Слід зазначити, що у відповідності до ст. 262 ЦК України - зміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Outcome: dismissed