Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

у грудні 2016 року позивач звернувся із позовом до суду та просить: - визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 23.12.2008 року № 617, яким [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку по [ADDRESS], площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; - визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м.Полтаві ради від 24.12.2008 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 23.12.2008 року № 617; - визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 24.03.2009 року за № 129, яким затверджено проект відведення та передано у власність [PERSON] зі складу земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по [ADDRESS], площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; - визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м.Полтава ради від 26.03.2009 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрського районної у м.Полтава ради від 24.03.2009 року № 129: - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 20.05.2009 року; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] у м.Полтава, площею 1000 кв.м., кадастровий номер [NUMBER] вартістю 109877 грн. до земель запасу Полтавської міської ради. Позов прокурором обґрунтований тим, що прокуратурою на підставі постанови прокурора від 23.04.2013 року проведено перевірку у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради. За результатами даної перевірки виявлено порушення вимог Земельного законодавства при розпорядженні землями парку "Перемога". Так, 23.12.2008 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 617 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по [ADDRESS], площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Однак, дана земельна ділянка віднесена до категорії парків - пам'яток садово - паркового мистецтва місцевого значення, а саме входить до складу парку - пам'ятки "Парк Перемоги". Полтавською міською радою не приймалося рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки парку "Перемога" та рішення щодо зміни її цільового призначення. Також така зміна не погоджувалася з Кабінетом Міністрів України. В подальшому, 24.03.2009 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради за № 129 було незаконно затверджено проект відведення та передано у власність [PERSON] зі складу земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по [ADDRESS], площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На підставі даного рішення [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]від 20.05.2009 року. 23.04.2015 року вироком Київського районного суду м.Полтави визнано винним завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно - розпорядчих функцій на строк 1 рік та штрафом у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн. Звільнено [PERSON] від відбування призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. "в" ст.1, 14 Закону України "Про амністію 2014 року". Даним вироком встановлено протиправність дій [PERSON], які виразилися у тому, що не маючи достатніх даних про те, що зазначені земельні ділянки не входять до об'єкту природно - заповідного фонду - парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва "Парк Перемоги", останній погодив висновки про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність 17 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 1,62 га, загальною вартістю 2541605 грн., що більш ніж у 8402 рази перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, в тому числі і відносно земельної ділянки [PERSON] площею 1000 кв.м. в м.Полтава по [ADDRESS], вартістю 109877 грн. У судовому засіданні представник позивача - прокурор Сорочинська О.М. позов підтримала з підстав, викладених у ньому, просить суд його задовольнити. Представник виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради та Шевченківської районного у м.Полтаві ради Колодяжна А.С. заперечила проти задоволення позову та пояснила суду, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2014 року та вирок Київського районного суду м.Полтави від 23.04.2015 року не мають преюдиціального значення для вирішення даної справи. Шевченківська районна у м.Полтаві рада та її виконавчий комітет не брали участі у ході розгляду даних справ та рішення відносно неї не ухвалювалися. Окрім цього, на час розгляду даної у суді не існує жодного документа, затвердженого в установленому законом порядку, який би визначав межі парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва місцевого значення "Парк "Перемоги". У поданому позові прокурор не обґрунтував належними доказами порушення державного інтересу за захистом якого він міг би звернутися у цій справі. 16.03.2012 року рішенням двадцятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання затверджено Генеральний план м. Полтави, розроблений у відповідності до статті 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Спірна земельна ділянка, позначена на Генеральному плані як 81-ж розташована на території існуючої садибної забудови. Окрім цього, представник відповідача Колодяжна А.С. заявила про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки про порушення свого права прокурор був обізнаний ще 25.05.2010 року, а саме з часу отримання прокурором Денис Б. рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради за 2008 - 2010 роки, які надавалися відповідачем на вимогу прокурора Октябрського району м.Полтави Миронова А., у зв'язку з проведенням перевірки додержання вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" в діяльності виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради в частині дотримання вимог земельного законодавства. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечила проти задоволення позову та пояснила суду, що питання розташування спірної земельної ділянки було погоджено з Управлінням з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради та відповідає попередньо розробленій містобудівній документації. Постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2014 року та вирок Київського районного суду м.Полтави від 23.04.2015 року не мають преюдиціального значення для вирішення даної справи. Підстав для визнання рішень, прийнятих відповідачем недійсними та їх скасування немає. [PERSON] на законних підставах набув право власності на спірну земельну ділянку, є добросовісним набувачем. Представники третіх осіби: Полтавської міської ради Кривохижа Ю.А. та Полтавського міського управління земельних ресурсів та земельного кадастру Клименко Г.Й. заперечили проти задоволення позову з підстав, викладених у запереченнях відповідачів, просили відмовити у його задоволенні за безпідставністю та необгрунтованістю Представник Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради у судове засідання не з'явився. Надав до суду заяву, в якій просить проводити судовий розгляд без їхньої участі, проти задоволення позову заперечив, подані заперечення не мотивував. Суд, заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку: 23.12.2008 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 617 «Про надання дозволу на виготовлення проектів відведення земельних ділянок» надано [PERSON] дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по [ADDRESS], площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. (а.с.12). На а.с.13 наявний план земельної ділянки по [ADDRESS], відведеної [PERSON] рішенням виконкому Октябрської районної в м.Полтаві ради № 617 від 23.12.2008 року. На а.с.120 наявний витяг із рішення від 24.12.2008 року «Про затвердження рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтава раді», яким затверджено рішення райвиконкому № 617 від 23.12.2008 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельних ділянок». 24.03.2009 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради за № 129 "Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва" погоджено проект відведення та передання у власність [PERSON] із земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по [ADDRESS], площа якої відповідно до проекту відведення, виготовленого ПП [PERSON] становить 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. (а.с. 14). На а.с.121 наявний витяг із рішення від 26.03.2009 року «Про затвердження рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтава раді», яким затверджено рішення райвиконкому № 129 від 24.03.2009 року «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва". За результатами розгляду звернення виконкому Октябрської районної у м.Полтава ради управлінням з питань містобудування та архітектури не встановлено заперечень для виділення двох земельних ділянок для будівництва житлових будинків по вулиці Карла Лібкнехта відповідно до пропозиції, при умові дотримання чинного законодавства та виготовленні відповідної технічної документації по землеустрою. (а.с.124). 20.05.2009 року видано Державний акт на право власності серії ЯИ № 517561 на земельну ділянку на імя [PERSON] на змельну земельну ділянку площею 1000 кв.м. на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 24.03.2009 ркоу за № 129 "Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва". (а.с.15). 25.01.2010 року між [PERSON], яка діє від імені [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки, згідно якого продавець продав, а покупець зі згоди дружини [PERSON] купив земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. (а.с.16). Вказаній вище земельній длянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. (а.с.17). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER], видане Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ Полтавської області .( а.с.11). 20.01.2014 року рішенням Полтавського окружного адміністративного суду адміністративний позов першого заступника прокурора м.Полтава до Полтавської міської ради, треті особи: Управління культури виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавський міський парк культури та відпочинку "Перемога" про скасування рішення - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення 16 сесії Полтавської міської ради 6 скликання від 18.12.2011 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS]. (а.с.18-22). 23.02.2015 року вироком Київського районного суду м.Полтави визнано завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно - розпорядчих функцій на строк 1 рік та штрафом у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн. Звільнено [PERSON] від відбування призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. "в" ст.1, 14 Закону України "Про амністію 2014 року". (а.с.23). Даним вироком встановлено, що [PERSON], працюючи на посаді завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області, впродовж 2009 - 2010 років неналежно виконуючи свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них, маючи у своєму безпосередньому володінні та користуванні: картографічні матеріали, виготовлені Лубенським державним топографо - геодезичним підприємством у 2001 році, якими визначено межі та конфігурацію території об'єкту природно - заповідного фонду парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва "Парк "Перемоги" в м. Полтаві; рішення ВК Полтавської обласної ради народних депутатів від 22.11.1984 року № 453, яким затверджено мережу територій та об'єктів природно - заповідного фонду Полтавської області, до переліку якого входить парк "Перемоги" площею 30,9 га; рішення ВК Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 20.06.1972 року № 242, яким затверджено список заповідних парків - пам'ятників садово - паркового мистецтва місцевого значення, в який входить парк "Перемоги" та рішення ВК Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 24.12.1970 року № 555 про затвердження памяток природного місцевого значення, в який входить парк "Перемоги", погодив висновоки про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність 17 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зокрема [PERSON], земельної ділянки площею 1000 кв.м. в м.Полтава по вул. Карла Лібкнехта, 81-л, вартістю 193800 грн., не маючи достатніх даних про те, що дана 17 земельних ділянок не входять до об'єкту природно - заповідного фонду - парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва "Парк "Перемоги" в м.Полтава, на підставі яких Октябрською районною у м.Полтава радою передано у власність 17 земельних ділянок загальною площею 1,62 га, загальною вартістю 2541605 грн., що більш ніж у 8402 рази перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян. Окрім цього, в мотивувальній частині вироку зазначено, що [PERSON], перебуваючи на посаді завідувача Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області, не маючи належної землевпорядної документації та вставлених в натурі меж території парку "Перемоги" та маючи у своєму службовому користуванні лише схему меж розташування парку "Перемога", виготовлену ДП "Лубнигеодезія", з якої вбачається, що земельні ділянки, зазначені в обвинувальному акті, розташовані на території парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва "Парк "Перемоги", у висновках про погодження проектів землеустрою щодо відведення вище перелічених 17 земельних ділянок зазначив, що дані земельні ділянки не відноситься до природно - заповідного фонду та природоохоронного значення, вказавши, що це землі житлової та громадської забудови. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.11.2015 року вирок Київського районного суду м.Полтави від 23.04.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02.07.2015 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу захисника засудженого - без задоволення. (а.с.24-25). У описово - мотивувальній частині даної ухвали колегія суддів вказала, що зважаючи на обсяг повноважень та обов'язків, якими був наділений засуджений в [PERSON] в силу своєї посади, з огляду на наведені обставини щодо відсутності чітко встановлених на місцевості меж парку, [PERSON] мав можливість відмовити у погодженні землевідведення. Згідно висновку комісійної судової земельно - технічної експертизи № 5630/10685 від 29.09.2014 року - земельна ділянка [ADDRESS] розташована в межах парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва "Парк "Перемоги". Основне цільове призначення (категорія) наданої у власність земельної ділянки [ADDRESS] не змінювалося. Розроблені проекти землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки та технічна документація на земельну ділянку не відповідає вимогам Земельного кодексу України, Закону України "Про землеустрій", Інструкції № 43, наказу Держкомстату від 05.11.1998 року № 377 "Про затвердження форм державної статистичної звітності земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), ДСТУ 4163-2003. (а.с.77-103). На а.с.142 наявний висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до якого погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] у м.Полтава, підписаний завідуючим Полтавським сектором охорони навколишнього природного середовища [PERSON](а.с.142). Окрім цього, на а.с. 145 наявний висновок про обмеження прав на земельну ділянку і наявні сервітути, погоджений Полтавським міським управлінням ресурсів та земельного кадастру. На а.с. 146, 147, 148, 149, 150 наявні інші погоджувальні документи, що стосуються спірної земельної ділянки, а саме погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погоджений Полтавським міським управлінням ресурсів та земельного кадастру; умови відведення земельної ділянки, висновок з надання земельної ділянки у користування або власність та наявні обмеження, надані управлінням держкомзему у м.Полтава; акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування (землекористування) в натурі. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Згідно із законом України " Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року всі органи місцевого самоврядування, зокрема міські ради, правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. (ст. 25). Ці повноваження визначені вказаним вище Законом в різних галузях суспільного життя і реалізуються в інтересах держави. Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування встановлює Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року. Стаття 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачає, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. З посиланням на ч. 1 Конституції України та ст.20 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" слід звернути увагу, що органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі. Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування України" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської рад здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Пунктами "а", "в" частини 1 статті 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Рішенням Полтавської рад від 30.05.2006 року вирішення питань надання, передачі, приймання права користування та вилучення земельних ділянок для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків та господарських будівель, ведення садівництва, індивідуального гаражного будівництва, ведення особистого селянського господарства, городництва, сінокосіння та випаса худоби в межах території ради передано Октябрській районній у м.Полтава раді. Проаналізувавши надані сторонами докази, суд приймає до уваги як доказ вирок Київського районного суду м. Полтави від 23.04.2015 року. Однак, суд зазначає, що у даному вироку відсутні посилання на висновок комісійної судової земельно-технічної експертизи № 5630/10685 від 29.09.2014 року в частині встановлення того, що 17 земельних ділянок розташованих в межах парку пам`ятки садово-паркового мистецтва «Парк «Перемоги», не проведено зміну основного цільового призначення (категорія) цих земельних ділянок, невідповідність розроблених проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок та технічної документації вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», Інструкції № 43, наказу Держкомстату від 05.11.1998 року № 377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), ДСТУ 4163-2003, а вказав лише визначену експертом ринкову вартість 17 земельних ділянок. Натомість, відмовляючи у задоволенні касаційної скарги [PERSON] та залишаючи без змін вирок Київського районного суду м.Полтави від 23.04.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02.07.2015 року колегія кримінальної палати Вищого спеціалізованого суду України у мотивувально-описовій частині ухвали вказала, що «… зважаючи на обсяг повноважень та обов`язків, якими був наділений засуджений [PERSON] саме в силу своєї посади, з огляду на наведені обставини щодо відсутності чітко встановлених на місцевості меж парку, останній мав можливість відмовити у погодженні землевідведення». Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність у даному вироку даних про те, що земельна ділянка, площею 1000 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] відноситься до земель природно-заповідного фонду. Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. Відповідно до статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про організацію чи оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об'єктів природно- заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами. Також, слід зазначити, що постанова Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про природно - заповідний фонд України» від 16.06.1992 року № 2457-ХІІ містить правовий механізм згідно з яким дія вказаного Закону поширюється виключно на раніше створені об'єкти природно-заповідного фонду, які мають статус держаного, національного та республіканського значення та відповідно не поширюється на об'єкти природно-заповідного фонду, які мали статус місцевого значення. Відтак, об'єкт природно - заповідного фонду України місцевого значення може бути створений не раніше 25.07.1992 р. - моменту набрання чинності Законом України "Про природно - заповідний фонд України». При цьому, суд вважає, що позивачем не надано до суду доказів щодо існування факту наявності проектів створення та утримання об'єкту природно-заповідного фонду місцевого значення - Парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва - парку «Перемога» за адресою: м. Полтава, проспект Першотравневий, 20, а також доказів щодо існування факту виготовлення, затвердження відповідних проектів землеустрою, здійснення державної реєстрації земельної ділянки у відповідності до змісту яких було б встановлено межі земельної ділянки площею 30,9 га для розміщення об'єкту природно-заповідного фонду місцевого значення - Парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва - парку «Перемога». При цьому, суд приходить до висновку, що при передачі у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS], дійсно мало місце порушення вимог земельного законодавства, а саме щодо надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки та погодження проекту землеустрою - не були чітко встановлені межі парку «Перемога», не відбулися зміни цільового призначення земельної ділянки для житлової і громадської забудови, розроблений проект землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок та технічної документації не відповідав вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій». Проте, надаючи правову оцінку оскаржуваним позивачем суд звертає увагу, що до повноважень виконавчого комітету Шевченківської (Октябрської) районної у м.Полтаві ради та Шевченківської (Октябрської) районної у м.Полтава раді не відноситься перевірка достовірності та правильність висновків відповідних контролюючих органів про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд , розташованих за адресою: [ADDRESS], загальною площею 1000 кв.м., оскільки кожен орган, який погоджує відповідний висновок самостійно несе відповідальність за це в межах вчинених повноважень. На час прийняття рішення про погодження проекту землеустрою на розгляд виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтава раді було надано дані щодо розташування земельної ділянки, зазначено її цільове призначення як землі житлової та громадської забудови, які заздалегідь погоджені з відповідними контролюючими органами. Таким чином, судом встановлено, що при погодженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки було допущено порушення норм Земельного законодавства, однак в подальшому оскаржувані рішення було прийнято в межах компетенції відповідачів виконавчого комітету Шевченківської (Октябрської) районної у м.Полтаві ради та Шевченківської (Октябрської) районної у м.Полтава й саме в їх діях будь яких порушень не встановлено. Окрім цього, слід прийняти до уваги, що згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до положень пункту 3 розділу X Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року за № 55-ХІІ, яка належить до актів конституційного законодавства, та положень статті 19 Закону України "Про міжнародні договри України" від 29 червня 2004 року за №1906-1V, в Україні закріплено принцип пріоритету загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права, відповідно до яких, в разі, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, - то застосовуються правила міжнародного договору. Верховною Радою України прийнято закон України за №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", які відповідно до положень статті 9 Конституції України стали частиною національного законодавства України. Відповідно до положень Протоколу № 1 до цієї Конвенції не можуть застосовуватися норми внутрішньодержавних нормативно-правових актів (за винятком норм конституційних актів), що суперечать цим положенням. Згідно положень статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється і всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції та протоколів до неї. Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Європейського Суду з прав людини в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції". За результатами розгляду даної цивільної справи суд приходить до висновку, що за життя [PERSON] у встановленому законом порядку отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], загальною площею 1000 кв.м., а тому є добросовісним набувачем, оскільки будь - яких доказів вважати, що останній був обізнаний про наявність порушень Земельного законодавства, або ж сам умисно сприяв такому порушенню суду не надано. В подальшому останній уклав правочин купівлі - продажу даної земельної ділянки та продав її [PERSON] З цих підстав суд не приймає до уваги доводів прокурора в частині того, що за життя [PERSON] та відповідач [PERSON] знав, або проявивши розумну обачність могли знати про те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави із порушенням вимог закону, що ставить під сумнів їх добросовісність. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог прокурора слід відмовити за необгрунтовністю. Відповідно до статті 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статі 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У судовому засіданні представник відповідачів виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтава раді та Шевченківської у м.Полтаві раді заявила клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, оскільки про порушення свого права прокурор був обізнаний ще 25.05.2010 року, а саме з часу отримання прокурором Денис Б. рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради за 2008 - 2010 роки, які надавалися відповідачем на вимогу прокурора Октябрського району м.Полтави Миронова А. у зв'язку з проведенням перевірки додержання вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" в діяльності виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради в частині дотримання вимог земельного законодавства. Як на доказ суду надано вимогу прокурора Октябрського району м.Полтави від 19.05.2010 року (а.с. 118), а також відповідь на дану вимогу за підписом заступника голови ради від 19.05.2010 року (а.с.119), відповідно до якої прокурору надано рішення Октябрської районної у м.Полтава ради "Про затвердження рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтава ради" за 2008 - 2010 року". На даній відповіді наявний підпис [PERSON], який на той час був працівником прокуратури, про отримання 25.05.2010 року затребуваних рішень. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що про наявність оскаржуваних рішень прокурору було відомо із 25.05.2010 року, оскільки внаслідок проведення перевірок додержання вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" в діяльності виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради в частині дотримання вимог земельного законодавства йому надавалися необхідні рішення виконавчого комітету Октябрської районної ради в м.Полтави, Октябрської районної в м.Полтава ради, в тому числі і оспорювані в даній цивільній справі. Окрім цього, факт виділення під забудову спірних земельних ділянок був загальновідомим та прокурор в межах наданих повноважень та строків позовної давності міг належним чином відреагувати на порушення вимог Земельного законодавства в разі їх виявлення. Із даним позовом до суду прокурор звернувся лише 08.12.2016 року, а отже після спливу строку позовної давності, який закінчився 25.05.2013 року. Однак, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову за необґрунтованістю, то наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин не застосовуються. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати стягненню із відповідачів на користь позивача не підлягають.

Outcome: dismissed