Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

21.06.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання протиправною відмови в прийомі на роботу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 07.07.2017 року, за клопотанням сторін, до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача притягнуто [PERSON] сільського голову [PERSON], [PERSON], відділ культури і туризму Шаргородської РДА Вінницької області (далі ВКіТ). У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у 2015 році вона закінчила Тульчинське училище культури за спеціальністю "народне пісенне мистецтво". З 03.08.2015 року по 11.04.2017 року, як молодий спеціаліст, працювала на посаді завідуючої [PERSON] сільським клубом. Згідно з рішенням Шаргородської районної ради від 23.12.2016 року №126 з квітня 2017 року фінансування закладів культури переведено з відділу культури і туризму Шаргородської районної державної адміністрації на міський та сільський бюджети, тобто фінансування закладу культури переведено у тому числі і на відповідача. 31.03.2017 року відповідач дав згоду відділу культури і туризму Шаргородської РДА на звільнення з роботи завідуючої [PERSON] сільською бібліотекою, бібліотекаря Лопатинецького пункту видачі літератури філії [PERSON] сільської бібліотеки та директора Лопатинецького сільського будинку культури з 31.03.2017 року шляхом переведення їх з 05.04.2017 року на утримання [PERSON] сільської ради відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України. Згоди на її звільнення по переведенню сільська рада не надала. Рішенням [PERSON] сільської ради від 05.04.2017 року було прийнято на фінансування з сільського бюджету чотири заклади культури, які розташовані на території сільської ради, та затверджено штатний розпис їх працівників. З 11.04.2017 року вона була звільнена з роботи у ВКіТ Шаргородської РДА у звязку з переводом у [PERSON] сільську раду, згідно з п.5 ст.36 КЗпП України за її заявою на посаду завідуючої [PERSON] сільським клубом. 12.04.2017 року вона подала заяву [PERSON] сільському голові [PERSON] про прийняття її на посаду завідуючої [PERSON] сільським клубом з 12.04.2017 року у звязку з переводом у [PERSON] сільську раду. 19.04.2017 року нею подана ще одна заява [PERSON] сільському голові про надання інформації про причини відмови допустити її до виконання обовязків на посаді завідуючої [PERSON] сільським клубом, оскільки вона не передала матеріальних цінностей і фактично продовжувала рахуватись завідуючою. 05.05.2017 року вона отримала відповідь від сільського голови, з якої вбачається, що згоди на її переведення за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України сільська рада не давала, а тому прийняття на роботу за переведенням не можливе. 12.05.2017 року вона подала ще одну заяву про прийняття на роботу. З листа сільського голови від 26.05.2017 року, який вона отримала на початку червня 2017 року вбачається, нібито вона 31.03.2017 року вчинила хуліганські дії відносно сільського голови, а тому на її заяву від 12.05.2017 року відповіді надати не можливо до отримання рішення суду по справі. Таким чином, питання щодо її працевлаштування не вирішено. Вважаючи дії відповідача, які полягають у відмові в прийнятті її на посаду завклубом за переведенням протиправними, позивач просить визнати протиправною відмову [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області укласти з нею трудовий договір про її роботу завідуючою клубом с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області з 12.04.2017 року; зобовязати [PERSON] сільську раду Шаргородського району Вінницької області укласти з нею трудовий договір про її роботу завідуючою клубом с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області з 12.04.2017 року; стягнути з [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 12.04.2017 року по день укладення договору та витрати на правову допомогу. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги та представництво від 04.05.2017 року, підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених в позові та просили їх задовольнити. Суду пояснили, що позивач за направленням ВКіТ Шаргородської РДА навчалася за державним замовленням у Тульчинському училищі культури, яке закінчила у 2015 році і була направлена в розпорядження ВКіТ Шаргородської РДА. 03 серпня 2015 року наказом начальника ВКіТ була призначена на посаду завідуючої [PERSON] сільським клубом, як молодий спеціаліст. У 2016 році між [PERSON], яка є депутатом сільської ради, і сільським головою [PERSON] виник конфлікт через те, що позивач внесла пропозицію щодо обєднання [PERSON] сільської громади з Рахнівсько Лісовою. З того часу [PERSON] почала писати на позивача безпідставні скарги до районної ради, Шаргородської РДА, начальнику ВКіТ, налаштовувати проти неї сільську молодь. У грудні 2016 року сільський голова [PERSON] була ініціатором звернення сільських голів до голови районної ради, голови РДА, начальника ВКіТ про переведення закладів культури з ВКіТ РДА на баланс сільських рад, виступала на сесії районної ради в підтримку звернення. Рішенням Шаргородської районної ради від 23.12.2016 року, з квітня 2017 року фінансування закладів культури переведено з ВКіТ Шаргородської РДА на міський та сільський бюджети. 31.03.2017 року відповідач дав згоду ВКіТ Шаргородської РДА на звільнення з роботи завідуючої [PERSON] сільською бібліотекою, бібліотекаря Лопатинецького пункту видачі літератури та директора Лопатинецького сільського будинку культури з 31.03.2017 року шляхом переведення їх з 05.04.2017 року на утримання [PERSON] сільської ради, відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України, тобто всіх працівників закладів культури сільської ради, крім позивача. Начальник ВКіТ Шаргородської РДА наказом від 10.04.2017 року звільнив [PERSON] з посади завідувачки [PERSON] сільським клубом з 11 квітня 2017 року у звязку з переведенням за її згодою у [PERSON] сільську раду згідно з п.5 ст.36 КЗпП України. 12.04.2017 року [PERSON] подала заяву [PERSON] сільському голові [PERSON] про прийняття її на посаду завідуючої [PERSON] сільським клубом з 12.04.2017 року у звязку з переводом у [PERSON] сільську раду за її згодою, згідно з п.5 ст.36 КЗпП України. Реакції на її заяву не було, тому позивач 19.04.2017 року подала заяву відповідачу, в якій просила надати інформацію про причини відмови допустити її до виконання обовязків на посаді завідуючої [PERSON] сільським клубом. У відповідь на цю заяву сільський голова відповіла, що згоди на її переведення сільська рада не давала, тому підстав для прийняття її на роботу не має. 12.05.2017 року [PERSON] подала ще одну заяву про прийняття на роботу, на яку отримала відповідь, що у звязку з вчиненням нею 31.03.2017 року хуліганських дій відносно сільського голови, питання про її працевлаштування не може бути вирішено до прийняття рішення судом по факту хуліганських дій. Дійсно між [PERSON] та [PERSON] 31 березня 2017 року виник конфлікт з приводу надання клопотання про переведення позивача на роботу до сільської ради, проте ніяких хуліганських дій [PERSON] не вчиняла. 01 червня 2017 року завідуючим [PERSON] сільським клубом призначено [PERSON] [PERSON] та її представник [PERSON] вважають, що причиною не прийняття на роботу позивача є помста сільського голови [PERSON] за її позицію як депутата сільської ради щодо обєднання сільських громад та особисті неприязні стосунки. Представник позивача [PERSON] [PERSON] також вважає, що підписуючи в числі інших сільських голів району, 07.12.2016 року звернення про переведення закладів культури з ВКіТ на баланс сільських рад та виступивши на сесії районної ради в підтримку звернення, сільський голова [PERSON], тим самим надала згоду на прийняття [PERSON] на роботу в сільську раду за переведенням. Крім того, у 2014 році відповідач розпорядженням від 31 грудня звільнив всіх працівників закладів культури сільської ради, в тому числі матір позивача [PERSON], яка працювала тоді завідуючою клубом, без будь яких клопотань, за переведенням до ВКіТ Шаргородської РДА. Таким чином, як звільнив відповідач своїх працівників у грудні 2014 року, так і мав прийняти назад. Отже, на його думку, відмова відповідача укласти трудовий договір з молодим спеціалістом, позивачем по справі [PERSON] є протиправною, у звязку з чим просить позов задовольнити та стягнути з [PERSON] сільської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.04.2017 року по час ухвалення рішення суду (27.07.2017 року) 12459,13 грн. і витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. Представники відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницькій області за довіреністю від 25.07.2017 року [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Вважають, що при звільненні [PERSON] були допущені порушення трудового законодавства відділом культури і туризму Шаргородської РДА, керівник якого звільнив позивача з посади у зв'язку з переведенням у [PERSON] сільську раду за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України, не отримавши на це згоди [PERSON] сільської ради. З боку сільської ради права позивача [PERSON] порушені не були, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] сільський голова [PERSON] вважає, що позов задоволенню не підлягає як безпідставний, оскільки сільська рада своєї згоди на звільнення позивача по переведенню на роботу в сільську раду не надавала. Причиною ненадання згоди на переведення є поведінка позивача, яка порушувала трудову дисципліну, не дотримувалася графіку роботи клубу, ображала молодь села нецензурними словами, приймала участь у бійці, на зауваження не реагувала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] суду пояснив, що йому стало відомо, що посада завклубом с. Стрільники є вакантною, тому він написав заяву в сільську раду про прийняття на роботу, оскільки закінчив Тульчинське училище культури, і з 01.06.2017 року був прийнятий на посаду завідуючого [PERSON] сільським клубом, свої обовязки виконує, щодо даного цивільно правового спору може повідомити, що прийнятий на роботу законно і бажає там працювати. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача відділу культури і туризму Шаргородської РДА [PERSON] вважає, що позов підлягає задоволенню. Суду пояснила, що з січня 2015 року заклади культури міської і сільських рад, які фінансувалися міською та сільськими радами були переведені на фінансування з державного бюджету, у звязку з чим всі працівники клубних та бібліотечних установ були переведені у ВКіТ Шаргородської РДА. У грудні 2016 року сільські голови звернулися до голови районної ради, голови РДА, начальника ВКіТ про переведення закладів культури з ВКіТ РДА на баланс сільських рад. Рішенням Шаргородської районної ради від 23.12.2016 року, з квітня 2017 року фінансування закладів культури переведено з ВКіТ Шаргородської РДА на міський та сільський бюджети. 31.03.2017 року відповідач дав згоду ВКіТ Шаргородської РДА на звільнення з роботи завідуючої [PERSON] сільською бібліотекою, бібліотекаря Лопатинецького пункту видачі літератури та директора Лопатинецького сільського будинку культури з 31.03.2017 року шляхом переведення їх з 05.04.2017 року на утримання [PERSON] сільської ради відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України, тобто всіх працівників закладів культури сільської ради, крім позивача, але вона наказом від 10.04.2017 року теж була звільнена з посади завідувачки [PERSON] сільським клубом з 11 квітня 2017 року, у звязку з переведенням за її згодою у [PERSON] сільську раду згідно п.5 ст.36 КЗпП України, оскільки ВКіТ уже втратив права роботодавця і не мав можливості залишити позивачку на роботі у відділі. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] у 2015 році закінчила Тульчинське училище культури за державним замовленням (а.с.145). По закінченню навчання [PERSON] 03.08.2015 року, на підставі поданої заяви, у відповідності до наказу № 15 ОС від 28.07.2015 року начальника відділу культури та туризму Шаргородської РДА [PERSON] була прийнята на посаду завідуючої [PERSON] сільським клубом (а.с.7,10 13). 07 грудня 2016 року сільські голови територіальних громад Шаргородського району звернулися до голови районної ради, голови РДА, начальника ВКіТ з клопотанням про переведення закладів культури з ВКіТ РДА на баланс сільських рад (а.с.14,125). Згідно з рішенням 9 сесії Шаргородської районної ради 7 скликання від 23.12.2016 року №126, з квітня 2017 року заклади культури району, які фінансувалися з районного бюджету, переведено на фінансування з міського та сільських бюджетів з відповідною передачею коштів, дотримуючись при цьому вимог нормативно правових документів (а.с.15). Рішенням Шаргородської районної ради від 28.03.2017 року № 157 на виконання п.24 рішення 9 сесії районної ради 7 скликання від 23.12.2016 року № 126 «Про районний бюджет на 2017 рік», та на виконання вимог п.20 прикінцевих положень Бюджетного кодексу України щодо розрахунку обсягу міжбюджетних трансфертів з районного бюджету бюджетам місцевого самоврядування (субвенції на утримання закладів культури), установлено порядок розподілу іншої субвенції з районного бюджету (а.с.142 144). Начальник відділу культури і туризму Шаргородської РДА листом від 30 березня 2017 року № 118 звернулася до голови [PERSON] сільської ради з вимогою про забезпечення працевлаштування працівників клубних та бібліотечних закладів даної територіальної громади та просила терміново подати на імя начальника ВКіТ РДА лист клопотання про звільнення вказаних працівників в порядку переведення на утримання сільської ради згідно з п.5 ст.36 КЗпП України (а.с. 78, 91). На дану пропозицію 31.03.2017 року відповідач дав згоду відділу культури і туризму Шаргородської РДА на звільнення з роботи завідуючої [PERSON] сільською бібліотекою, бібліотекаря Лопатинецького пункту видачі літератури філії [PERSON] сільської бібліотеки та директора Лопатинецького сільського будинку культури з 31.03.2017 року шляхом переведення їх на утримання [PERSON] сільської ради з 05 квітня 2017 року, відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України (а.с.80 83). Згоди відділу культури і туризму Шаргородської РДА на звільнення [PERSON] та прийняття її на роботу до [PERSON] сільської ради в порядку переведення сільська рада не надала. Рішенням [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 05.04.2017 року №74, починаючи з 05.04.2017 року було прийнято на фінансування з сільського бюджету чотири заклади культури, які розташовані на території сільської ради та затверджено штатний розпис їх працівників (а.с. 95 97). 10.04.2017 року начальник відділу культури і туризму Шаргородської РДА, не отримавши погодження сільської ради на переведення позивача на роботу завідуючою [PERSON] сільським клубом, наказом №41 ОС звільнив [PERSON] з посади завідувачки [PERSON] сільським клубом з 11 квітня 2017 року у звязку з переведенням за її згодою у [PERSON] сільську раду згідно з п.5 ст.36 КЗпП України (а.с.85). 12.04.2017 року [PERSON] подала заяву [PERSON] сільському голові [PERSON] про прийняття її на посаду завідуючої [PERSON] сільським клубом з 12.04.2017 року у звязку з переведенням у [PERSON] сільську раду, згідно з п.5 ст.36 КЗпП України (а.с.98). 19.04.2017 року [PERSON] подала заяву [PERSON] сільському голові, в якій просила надати інформацію про причини відмови допустити її до виконання обовязків на посаді завідуючої [PERSON] сільським клубом (а.с.99). Листом №02-18-106 від 24.04.2017 року [PERSON] сільський голова [PERSON] повідомила [PERSON], що згоди на її переведення за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України сільська рада не давала, а тому прийняття на роботу за переведенням не можливе (а.с.100). 12.05.2017 року [PERSON] подала ще одну заяву про прийняття її на роботу. В заяві зазначила, що з 11.04.2017 року вона була звільнена з посади в звязку з переведенням у [PERSON] сільську раду згідно з п.5 ст.36 КЗпП України, за її згодою на вакантну посаду завідуючої [PERSON] сільським клубом, але на її заяву про прийняття на роботу за переведенням отримала відповідь, що сільська рада погодження на її переведення не давала, що змушує подати її ще одну заяву про прийняття на роботу (а.с.30). На вказану заяву сільський голова листом від 26.05.2017 року за № 02-18-16 повідомив [PERSON], що у звязку з вчиненням нею 31.03.2017 року хуліганських дій відносно сільського голови, відповіді на її заяву від 12.05.2017 року надати не можливо до отримання рішення суду по справі (а.с.31). Розпорядженням [PERSON] сільського голови від 01 червня 2017 року № 12ос завідуючим [PERSON] сільським клубом призначено [PERSON] (а.с.56). Судом також встановлено, що протягом часу роботи позивача [PERSON] завідуючою [PERSON] сільським клубом між нею та сільським головою [PERSON] виникали непорозуміння через нарікання останньої на незадовільну роботу позивачки і скарги на її поведінку частини молоді села. Це питання було предметом розгляду на засіданні виконкому [PERSON] сільської ради 24.12.2016 року (а.с. 113 114). Сільський голова зверталася до голови районної ради, голови Шаргородської РДА, начальника відділу культури і туризму Шаргородської РДА (а.с. 110- 125). Заяви і звернення сільського голови розглядалися і перевірялися комісіями, особисто керівником відділу культури і туризму [PERSON], яка з цього приводу суду пояснила, що скарги на [PERSON], в основному, не знаходили підтвердження. В селі дійсно молодь розділилася на прихильників і недоброзичливців [PERSON], але до її роботи претензій у відділу немає, позивач відповідала займаній посаді, користувалася авторитетом серед працівників культури району, проявила себе як відповідальний, дисциплінований працівник. При цьому їй вказувалося на незначні недоліки в роботі. Встановленим судом фактам відповідають трудові правовідносини, які регулюються ст.ст.19, 43, 55 Конституції України, статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст.ст. 24, 32, 36 Кодексу законів про працю України (КЗпПУ). Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до\~рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008, визначене\~статтею 43 Конституції України\~право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Частина 5\~статті 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. У відповідності до вимог\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить засадам цивільного законодавства. \~\~\~\~ Тлумачення поняття "охоронюваного законом інтересу" викладене у\~рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року у справі № 1 -10/2004\~за конституційним поданням 50 народних депутатів України, щодо офіційного тлумачення поняття" охоронюваний законом інтерес". \~\~\~\~\~\~\~\~ У зазначеному рішенні Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~та інших законах України у логічно-смисловому звязку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та(або) нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~Конституції України\~і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно зі\~статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті\~6 \~та статті\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з положеннями ч.5 ст.24 КЗпП України особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженнями між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. За приписами ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника… Відповідно до п.5 ч.1\~ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору з працівником є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Для звільнення працівника необхідне клопотання керівника підприємства куди працівник переводиться, яке подається працівником разом із власною заявою керівнику підприємства з якого працівник звільняється. Тобто, закон передбачає можливість переведення працівника, за його згодою, при наявності гарантії підприємства, яке в майбутньому надасть працівнику роботу. Переведення до іншого роботодавця (на інше підприємство) відбувається за погодженням між керівниками відповідних під\-приємств. Зміни, які відбуваються у правовому становищі працівника при такому переведенні, виходять за межі поняття "переведення", оскільки внаслідок такого переведення відбу\-вається розірвання трудового договору, і, відповідно, припинен\-ня існуючих трудових правовідносин. В основі такого переведен\-ня лежить взаємне погодження двох роботодавців (одного від якого переводиться (звільняється) працівник та іншого до якого переводиться працівник) і згода самого працівника. Працівник повинен приступити до роботи на іншому підприємстві з дати, визначеної сторонами. [PERSON] культури і туризму Шаргородської РДА , як ініціатор переведення позивача на роботу до [PERSON] сільської ради, не отримавши від цієї сільської ради згоди на прийняття [PERSON] на роботу в порядку переведення, повинен був повідомити позивача про такі обставини та не мав правових підстав для припинення трудового договору із [PERSON] за умовами, визначеними п.5 ч.1\~ст.36 КЗпП України. У позовній заяві та в судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] просили визнати протиправною відмову [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області укласти з нею трудовий договір з 12.04.2017 року за переведенням та зобовязати [PERSON] сільську раду укласти з нею трудовий договір про її роботу завідуючою клубом с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області з 12.04.2017 року, оскільки, на їх думку, відсутність згоди відповідача на переведення [PERSON] не є підставою не приймати позивачку на роботу за переведенням, так як підписуючи, в числі інших сільських голів територіальних громад району, 07.12.2016 року звернення про переведення закладів культури з ВКіТ на баланс сільських рад та виступивши на сесії районної ради в підтримку звернення, сільський голова [PERSON], тим самим надала згоду на прийняття [PERSON] на роботу в сільську раду за переведенням. Суд вважає ці ствердження помилковими, оскільки підпис сільським головою [PERSON] звернення про переведення закладів культури з ВКіТ на баланс сільських рад та виступ на сесії районної ради в підтримку звернення, не є згодою на звільнення позивача за переведенням у розумінні п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України, яка передбачає можливість переведення працівника, за його згодою, при наявності гарантії підприємства, яке в майбутньому надасть конкретному працівнику роботу. Представник позивача адвокат [PERSON] стверджував, що, оскільки у 2014 році відповідач розпорядженням від 31 грудня звільнив всіх працівників закладів культури сільської ради, в тому числі матір позивача [PERSON], яка працювала на той час завідуючою клубом с. Стрільники, без будь яких клопотань, за переведенням до ВКіТ Шаргородської РДА, то і в 2017 році має прийняти їх назад таким же чином. Суд вважає цю точку зору безпідставною, позаяк вказані обставини не є предметом і підставою даного цивільно правового спору, і ніяким чином не стосуються позивачки, яка у вказаний період взагалі ще не працювала ні у відповідача, ні у третьої особи. Отже, позивач у межах позовних вимог оспорює протиправність відмови в укладенні трудового договору, а не незаконність звільнення з посади за п.5 ст.36 КЗпП України, тому суд не може вдаватись до аналізу їх законності, оскільки тим самим вийде за межі позовних вимог. За загальним правилом, визначеним у частині 1\~статті 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1\~статті 60 ЦПК України\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, за змістом\~ст.11 ЦПК України, право визначення меж та предмету позову, а також підстав позову, надано позивачеві. Впродовж всього судового розгляду справи позивач [PERSON] та її представник [PERSON] своїх вимог не змінювали, наполягали на їх задоволенні. Частиною 2 п. 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" \~роз'яснено, що відповідно до\~статті 19 Конституції України,\~статті 1 ЦПК України\~та з урахуванням положення частини четвертої\~статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Враховуючи те, що вимогу про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, позивач не ставив, а суд розглядає справу в межах позовних вимог, тому суд вважає, що позивачем [PERSON] у відповідності до ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України\~не надано належних та допустимих доказів протиправності відмови відповідача в укладенні трудового договору за переведенням, відповідно в задоволенні позову [PERSON] про визнання протиправною відмови укласти трудовий договір слід відмовити, оскільки в межах обраного способу захисту судом не встановлено порушення прав позивача.. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.І\~ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. З\~ЦПК України). Визначення\~ст. 16 ЦК України\~способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних прав для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, для яких законом або договором не встановлено способу їх захисту. За\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~виконання якої є обов'язковим для України, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред'явити у суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів визначених\~Конституцією,\~Конвенцією про захист прав людини і основоположних\~\~свобод (правовий висновок ВСУ від 21 травня 2012 року\~\~у справі № 6 - 20 цс 11). Не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона є похідною від вимоги про визнання протиправною відмови в укладенні трудового договору за переведенням. Крім того, судом встановлено, що згідно з рішенням Шаргородської районної ради від 23.12.2016 року №126 з квітня 2017 року заклади культури району, які фінансувалися з районного бюджету переведено на фінансування з міського та сільських бюджетів з відповідною передачею коштів. При цьому власниками сільських закладів культури (рухомого і нерухомого майна) є і завжди були сільські ради. Отже, суд вважає, що у даному випадку часткова зміна джерела фінансування сільських закладів культури, з урахуванням субвенцій обумовлює не що інше, як зміну підпорядкованості - субєкта трудових правовідносин\~уповноваженого органу у трудових відносинах, що виникли з працівниками, котрі обслуговують дані заклади культури, і ця зміна жодним чином не повинна впливати на дію та чинність трудових договорів працівників закладів культури. Відповідно до ч.ч. 3, 4\~ст. 36 КЗпП України\~зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дію трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Аналогічні висновки надав ВСУ 02.04.2008 року у справі № 6-7882ск05 та 24.03.2010 року у справі №6-24330св09 вказавши, що у разі зміни власника або підпорядкування компанії дія трудового договору працівника продовжується і припинення цього договору можливе лише з ініціативи власника за умови проведення одночасного скорочення чисельності або штату працівників. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: partial