Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Просив скасувати рішення Житомирської міської ради та визнати недійсними державні акти на право приватної власності на земельні ділянки. У подальшому позивачем були уточнені позовні вимоги, а у липні 2014 року до початку розгляду справи по суті [PERSON] подав позов до [PERSON], в якому змінив підстави і предмет позову та просив скасувати договір від 14.07.2003 року про дарування [PERSON] 12/100 частин будинковолодіння по [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначав, що 20.08.2001 року на підставі договору дарування він прийняв у дар від [PERSON] 38/100 частин будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS]. У відповідь на його заяву, подану до виконкому Житомирської міської ради щодо приватизації земельної ділянки, яка знаходиться у нього в користуванні, КП «Житомирський міський центр земельних відносин» листом від 04.07.2006 року за №91/Г-01 повідомило про те, що право власності на спірну земельну ділянку площею 0,0520 га. та право постійного користування земельною ділянкою площею 0,0382 га. вже передано відповідачці [PERSON] від [PERSON] Не провівши реєстрацію в БТІ свого права на частку в будинку, [PERSON] без його згоди приватизувала земельну ділянку, незважаючи на те, що вони є співвласниками одного будинку. Крім того, вважав, що КП «Житомирський міський центр земельних відносин» незаконно без його згоди приватизував [PERSON] землю, яка фактично знаходиться у його користуванні. Позивач зазначав, що маючи у власності гараж літ.«Ж», «З» площею 66 кв.м. та жилу кімнату 1-4 площею 15,8 кв.м. в будинку літ.«А», він не має жодного метра землі у приватній власності, хоч і користується нею до теперішнього часу на законних підставах. Земельна ділянка, що перебуває у його користуванні, не була вилучена і згоди на її вилучення він не давав. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 25 липня 2014 року у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про скасування договору дарування відмовлено. У поданій апеляційній скарзі [PERSON] просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення його прав оскаржуваним договором та обраний ним спосіб захисту не узгоджується з вимогами закону. Проте, з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з"ясування всіх обставин справи. Так, з матеріалів справи вбачається, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 20 серпня 2001 року [PERSON] набув право власності на 38/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.6-7). Будинковолодіння складається з двох жилих будинків: дерев"яного, обкладеного цеглою „А" та шлакобитного „Б", 80,1 кв.м. До будинковолодіння належать: сарай „В", сарай „Г", туалет „У", туалет У1", сарай „Д", огорожа №1, криниця №2, гараж „Ж". Колишньому власнику будинковолодіння [PERSON] на підставі Державних актів на право приватної власності на землю від 22.06.2000 року належало 0,052 га. землі для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд та 0,0382 га. - для ведення особистого підсобного господарства (а.с.101-102). Відповідно до оспорюваного в даній справі договору від 14 липня 2003 року 14/100 частин цього ж домоволодіння та земельну ділянку площею 520 кв.м. для обслуговування жилого будинку і господарських будівель отримала в дар від [PERSON] відповідачка [PERSON] (а.с.5). 21 січня 2005 року [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0902 га. (а.с.75). Підставою видачі зазначеного акта є договір дарування від 14.07.2003 року та рішення сесії міської ради №330 від 26.12.2003 року. Тобто, право власності оформлено відповідачкою, в тому числі і на ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, співвласником якого є позивач. Відповідно до ст.48 ЦК (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалося у договорі відчуження (п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"). Тобто, після набуття права власності на частину будинку до позивача у розмірі, що відповідає його частці у праві власності на будинок, перейшло від колишнього власника і право власності на земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Таким чином, оспорюваний позивачем в даній справі договір порушує його права в цій частині та підлягає визнанню недійсним. Договір дарування частини будинку та земельної ділянки, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, прав позивача не зачіпає. А тому підстав для визнання його недійсним в цій частині немає. 16 червня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (а.с.162). Після смерті [PERSON] у серпні 2005 року його спадкоємицею є відповідачка (а.с.163). Висновки суду про невідповідність обраного позивачем способу захисту своїх прав вимогам закону є помилковими, оскільки із змісту позовної заяви вбачається, що в обгрунтування заявлених вимог він посилався на невідповідність оспорюваної угоди вимогам закону та зазначав норми права, які, на його думку, регулюють спірні правовідносини щодо визнання правочинів недійсними. Протиріччя, які мають місце у викладенні обгрунтування позову, мали бути усунуті судом першої інстанції на стадії прийняття позовної заяви. За наведених обставин та відповідно до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

Outcome: approved