Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

21 липня 2016 року до суду звернувся [PERSON] до [PERSON] в якому просив суд визнати його забудовником житлового будинку [ADDRESS] та власником матеріалів і використаних робіт по будівництву житлового будинку та стягнути з відповідача на його користь 100 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 11.12.2015р. між ним, [PERSON], [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено договір купівлі продажу квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Він та його сім'я погодились на продаж цієї квартири, яка була їх єдиним житлом, оскільки між ним та відповідачем (батьком) була усна домовленість про те, що за кошти від відчуження квартири буде куплена земельна ділянка і збудований будинок в якому на першому поверсі проживатиме він, а на другому батько, що і було зроблено. На даний час батько намагається узаконити будівництво та попереджає його, що він жодного відношення до будинку не має. Тому, вважає, що власник земельної ділянки заперечує його право власності на новозбудований будинок. На проведення будівельних робіт ним було потрачено більше 100 000,00 грн., оскільки він купляв вікна, двері тощо. Ухвалою суду від 02.08.2016р. відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 25.08.2016р. заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто позивачу. 24.10.2016р.[PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] в якому просить суд виселити відповідачів з приміщення 1-го поверху незавершеного будівництвом житлового будинку № [ADDRESS] та передати вказане приміщення йому. В обґрунтування свого зустрічного позову посилається на те, що спірне будівництво було розпочате ним у 1991р. згідно рішення виконкому селищної ради та на земельній ділянці, яка була йому надана у власність. Зазначає, що будівництво проводилось за його кошти та кошти його дружини, а позивачу в той час було лише 11 років. У 2005 році його син - позивач по справі одружився, у нього народилось двоє дітей і саме після одруження почалися у них проблеми. Так, у 2010р. позивач [PERSON] без жодного погодження із ним вселився із сім'єю у спірний будинок. Вони дійсно вирішили продати квартиру у Львові для завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, однак позивач за первісним позовом отримав 7 тисяч доларів США, що відповідало розміру його частки - 1/5 і про що була написана відповідна розписка. Вони довго не могли вселитися у спірний будинок та змушені були проживати ще у проданій квартирі, однак врешті йому дозволив позивач вселитися і він змушений був з дружиною та молодшим сином проживати в приміщенні, що знаходиться на стриху та зовсім не придатне для проживання. Зазначає, що відповідач за зустрічним позовом чинить йому перешкоди в користуванні будинком, який самовільно захопив, а також не допускає працівників електропостачальника та технічних служб, періодично вимикає електрорубильник, який знаходиться в зайнятому ним приміщенні. Такі дії призводять до того, що він позбавлений можливості ввести будинок в експлуатацію та зареєструвати своє право власності. Ухвалою суду від 24.10.2016р. зустрічний позов [PERSON] про усунення перешкод в користуванні прийнято до спільного розгляду та залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] Ухвалою суду від 21.03.2017р. по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, а провадження у справі зупинено. 28.11.2017р. до суду надійшов висновок експертизи №1661/3359 від 21.11.2017р. Ухвалою суду від 29.11.2017р. провадження у справі було відновлено. Ухвалою суду від 21.12.2017р. у задоволенні клопотання представника позивача про призначення по справі будівельно-технічної експертизи відмовлено. В судовому засіданні 07.03.2018р. позивач [PERSON], представник позивача [PERSON], відповідач за зустрічним [PERSON], просили задовольнити первісні позовні вимоги, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] просили у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задовольнити. Сторони надали пояснення аналогічні тим, що викладені у їх позовних заявах. Заслухавши учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 03.01.1991р. директор та голова профкому Обласного виробничого об'єднання м'ясної промисловості звернулися з листом №22 до голови правління колгоспу ім. 17 вересня та голови виконкому Запитівської селищної ради народних депутатів в якому просили виділити ділянку під забудову індивідуального житла для працівника [PERSON] (а.с. 45). Рішенням загальних зборів членів колгоспу ім. 17 вересня від 19.03.1991р. №2 вирішено у відповідності з погодженим проектом забудови кварталу індивідуальної колективної забудови села Запитів надати за рахунок присадибного фонду колгоспу гр. [PERSON] земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] площею 1200 кв.м. (а.с. 46 - зв.) Рішенням Запитівської селищної ради народних депутатів №45 від 18.04.1991р. вирішено затвердити рішення зборів уповноважених членів колгоспу ім. 17 вересня про виділення земельної ділянки під забудову індивідуального житлового будинку гр. [PERSON] в [ADDRESS] площею 1200 кв.м. (а.с. 46). На даний час, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1200 га., що розташована в [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку від 24.03.2009р. Такий державний акт виданий на підставі рішення Запитівської сільської ради №15 від 16.01.2007р. (а.с. 35, 36). 20.06.1991р. виконавчий комітет Кам'янка-Бузької районної ради народних депутатів прийняв рішення №127, яким вирішив дозволити будівництво індивідуального житлового будинку та видати будівельний паспорт на забудову земельної ділянки [PERSON] в [ADDRESS] площею 1200 кв.м. на виділеній земельній ділянці загальними зборами членів колгоспу ім.. 17 вересня (а.с. 47). У відповідності до цього рішення [PERSON] отримав Будівельний паспорт земельної ділянки у [ADDRESS] та Дозвіл на право закладки фундаментів під індивідуальне будівництво за вказаною адресою (а.с. 47 - зв., 48). Як видно з матеріалів справи та пояснень сторін по справі, на даний час, в [ADDRESS] є незавершений будівництвом житловий будинок, який не введений в експлуатацію та право власності на який не зареєстровано за будь-якою особою. Так, як видно із мотивувальної частини висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21.11.2017р. №1661/3359, загалом, під час проведення зовнішнього візуального огляду незавершеного будівництвом житлового будинку встановлено, що роботи по влаштуванню таких конструктивних елементів як: фундамент, цоколь, зовнішні стіни, перекриття, покриття, заповнення віконних прорізів та встановлення зовнішніх дверей, виконані у повному обсязі. Також, частково виконані роботи по утепленню та опорядженні стін будинку у межах 1-го поверху (а.с. 123-127). Вирішуючи позовну вимогу позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання його забудовником спірного житлового будинку суд виходив з наступного. Так, на переконання суду, право забудовника в розумінні ст.177 та ч. 2 ст. 190 ЦК України є майновим правом, як один із видів об'єктів цивільних прав. У Постанові Верховного Суду України від 30.03.2016р. у справі 6-265цс16 зазначено, що "Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не вважаються речовими правами на чуже майно, тому що об'єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому." Порядок та підстави набуття такого майнового права (права очікування), як право забудовника, визначається законом на час його виникнення. Дослідивши підстави набуття права забудовника на час виникнення спірних правовідносин та фактичні обставини справи судом встановлено наступне. Відповідно до п. 11 Правил забудови сільських населених пунктів Української РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР від 16 квітня 1970 р. N 212 /ЗП УРСР, 1970 р., з подальшими змінами від 19.01.1979р., нове будівництво або реконструкція жилих будинків, громадських будівель і виробничих об'єктів провадиться в сільських населених пунктах відповідно до проектів планування та забудови населених пунктів з дозволу виконкомів районних Рад народних депутатів. А згідно ст. 22 Закону України "Про основи містобудування" (в редакції від 16.11.1992р.) забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством, та одержання дозволу на виконання будівельних робіт. Аналіз чинного законодавства на час виникнення спірних правовідносин свідчить, що для отримання такого майнового права як право на забудову, особі необхідно було отримати право власності чи користування на відповідну земельну ділянку, а також дозвіл компетентного державного органу на виконання будівельних робіт. З фактичних обставин справи видно, що [PERSON] отримав земельну ділянку для будівництва індивідуального будівництва згідно рішення селищної ради від 18.04.1991р. та отримав дозвіл районної ради від 20.06.1991р. на будівництво. А тому саме [PERSON] є забудовником спірного незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою [ADDRESS] і власне йому належить таке майнове право як право забудовника цього об'єкту, так як виключно він може отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на це майно в майбутньому (право очікування). В той же час, позивач [PERSON] суду не надав, а судом не встановлено будь-яких доказів того, що таке майнове право виникло у нього будь-коли або переходило до нього у визначений законом спосіб. За таких обставин, суд відхиляє позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права забудовника спірного об'єкту, так як таке право беззаперечно виникло та продовжує існувати у його батька - [PERSON] Вирішуючи позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання його власником будівельних матеріалів та використаних робіт по спірному незавершеному будівництву, суд виходив із наступного. Згідно ч. 2 та 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Оскільки спірне будівництво на даний час не введено в експлуатацію та відповідно не зареєстроване в державному реєстрі прав, то особа, яка здійснювала будівництво вважається власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва. З фактичних обставин справи судом встановлено, що спірне будівництво було розпочате [PERSON] та будинок був зведений ним та саме він ніс витрати на його зведення, що частково доводиться матеріалами справи - накладними та квитанціями на придбання будівельних матеріалів (а.с. 55-57). А як встановлено із показів свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і показів сторін по справі, позивач [PERSON] разом з сім'єю почав проживати в спірному незавершеному будівництвом житловому будинку орієнтовно з 2009-2010р. і на час початку його проживання будинок фактично вже був збудований. Судом також із показів свідків та пояснень сторін з'ясовано, що частину робіт по внутрішньому облаштуванню приміщення житлового будинку було здійснено після початку проживання в цьому незавершеному будівництвом будинку [PERSON] та його сім'ї. Проте, суду не доведено будь-якого об'єму таких робіт, їх вартості, підстави їх проведення, особи що їх проводила тощо. Так, за клопотанням позивача [PERSON] судом було призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставлено питання про вартість незавершеного будівництва та відсоткове відношення будівельних робіт у спірному будівництві, що здійснені [PERSON] У висновку судового експерта від 21.11.2017р. №1661/3359, експерт дійшов до висновку, що визначити, які будівельні роботи здійснені [PERSON] у незавершеному будівництві житлового будинку [ADDRESS], з врахуванням фактичного огляду та наданими на дослідження матеріалами справи, не можливо і тому визначення у відсотковому відношенні частки даних робіт відносно всього будинку не проводиться. У мотивувальній частині цього висновку експертом зазначено, що в наданих матеріалах справи відсутня проектно-кошторисна документація на будівництво цього будинку та відомості щодо виконання тих чи інших ремонтно-будівельних робіт конкретною особою чи особами, а на клопотання судового експерта від 03.07.2017р. про надання повного переліку та об'ємів робіт здійснених [PERSON] у цьому будинку інформація не надана. Суд відзначає, що позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано суду ані для проведення експертизи (за клопотанням експерта), ані після її проведення будь-якого письмового доказу щодо понесення ним витрат на здійснення цього будівництва. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, позивач [PERSON] не довів суду факт понесення ним будь-яких витрат на купівлю матеріалів та/чи виконання будівельних робіт у спірному будівництві і у задоволенні такої вимоги слід відмовити за недоведеністю. З цих же міркувань суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення з [PERSON] коштів у сумі 100 000,00 грн., так як суду не доведено факт понесення таких витрат. Більше того, суд відзначає, що позовна вимога про стягнення коштів понесених на здійснення будівництва та визнання права власності на такі будівельні роботи є взаємовиключними способами захисту цивільних прав, однак жодна з таких позовних вимог окремо не може бути задоволена, так як суду не доведено факт понесення таких витрат на придбання будівельних матеріалів та робіт [PERSON] у спірному об'єкті незавершеного будівництва. Доводи сторони позивача [PERSON] про те, що вони продали спільну квартиру [ADDRESS] і за вказані кошти домовились придбати земельну ділянку та збудувати спільний будинок суд оцінює критично та не бере до уваги, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 11.12.2015р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] за що отримали 116 991,00 грн., які були повністю оплачені покупцем до підписання договору. Вказана квартира належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на праві спільної сумісної власності (а.с. 5-7). Поряд з цим, судом встановлено, що [PERSON] отримав 7 000,00 доларів США за продаж вказаної квартири, що доводиться його розпискою від 11.12.2015р. (а.с. 54). Досліджуючи дану розписку судом встановлено, що така містить підтвердженням факту отримання коштів та вказівку на подальші зобов'язання [PERSON] повернути такі кошти батькам, під час оформлення договору дарування на половину будинку, а саме першого поверху та половини земельної ділянки. Оцінюючи таку розписку, суд дійшов до висновку, що такий доказ спростовує факт можливого використання коштів від проданої квартири на спірне будівництво, так як позивач отримав свою частину коштів від реалізації житла, а доказів їх внесення для здійснення будівництва суду не надано. Більше того, посилання позивача в позовній заяві на те, що отримані від реалізації квартири кошти вони витратили на купівлю земельної ділянки та будівництво будинку є безпідставними, так як такі кошти отримані значно пізніше за виникнення права власності на землю та здійснення будівництва. Так, право власності на земельну ділянку за [PERSON] оформлено на підставі державного акту від 24.03.2009р., будинок був розпочатий будівництвом ще в 1991р., а квартира [ADDRESS] була реалізована лише в 2015 році. За таких обставин, первісні позовні вимоги не можуть бути задоволені судом і у їх задоволенні необхідно відмовити повністю. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] суд виходив із наступного. Звертаючись до суду позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив виселити [PERSON] та [PERSON] з приміщення першого поверху спірного незавершеного будівництвом житлового будинку та передати йому вказане приміщення. Як на підставу свого позову вказує зокрема на те, що відповідач з сім'єю самовільно, незаконно зайняв приміщення першого поверху будинку та чинить йому перешкоди в користуванні таким приміщенням. Як вже відзначалось судом вище, спірний житловий будинок [ADDRESS] є незавершеним будівництвом та відповідно не зданий в експлуатацію і право власності на нього не зареєстроване у встановленому законом порядку. Однак, судом встановлено, що у вказаному незавершеному будівництвом житловому будинку фактично (без реєстрації) проживають сторони. Так, як видно із Акту складеного секретарем виконкому Запитівської сільської ради від 21.09.2016р. [PERSON] проживає в [ADDRESS] без реєстрації (а.с. 33). Сторонами не заперечується та визнається, що в спірному незавершеному будівництвом житловому будинку на першому поверсі проживає [PERSON] із дружиною [PERSON] та двома дітьми [PERSON] і [PERSON], а в мансардному приміщенні цього будинку проживає [PERSON] з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. А згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відтак, особа може вважатися власником нерухомого майна лише з моменту державної реєстрації такого права, а відтак і набуває всіх прав власника з цього моменту. До цього часу, особа не має всіх прав власника, а має лише обмежене речове право, в даному випадку право забудовника, про що судом відзначалося вище. Такий спосіб захисту як витребування майна (ст. 387 ЦК) та усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК) стосується виключно власника, який набув право власності відповідно до закону. Враховуючи те, що [PERSON] не набув права власності на спірний житловий будинок, тобто не є його власником, то він не може захищати свої права способами захисту, які може використовувати лише власник. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 23.01.2018р., де суд вирішуючи питання про виселення з незавершеного будівництвом житлового будинку, відзначив: "Враховуючи, що право власності на спірний будинок не зареєстроване у встановленому законом порядку, право власності на нього не виникло, а тому відсутні підстави вважати порушеним право власності позивача, яке не виникло." Тому, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] і у задоволенні зустрічного позову відмовляє повністю.

Outcome: dismissed