Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати недійсними положення договору про споживчий кредит щодо плати обслуговування кредиту укладеним між позивачем та АТ «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714, м. Київ, вул. Десятинна, 4/6) № 500433077 від 23.11.2013 року в силу їх нікчемності. Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Альфа- Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» провести перерахунок по кредитному договору №500433077 від 23.11.2013 року з виключенням нарахувань комісії за обслуговування кредиту у сумі 9423,84 грн. та відсотків в період проходження служби у сумі 1384,87 грн. з зарахуванням сплачених сум в місяці сплати на погашення тіла кредиту та відповідно перерахованих відсотків за користування кредитом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем по справі 23 листопада 2013 року з Публічним акціонерним товариством «Альфа-банк» було укладено кредитний договір № 500433077, відповідно до якого позивач як позичальник отримав кредит в сумі 19154,39 гривень з процентною ставкою за користування кредитом 14,99% річних та датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісії 25.11.2016 року. 22 серпня 2014 року на підставі Указу Президента України від 21.07.2014 р. «Про мобілізацію» позивач призваний у Збройні Сили України, з 13 листопада 2014 року по 10 грудня 2014 р., з 21 грудня 2014 р. по 30 квітня 2015 року, та з 09 травня 2015 р. по 31 липня 2015 року позивач приймав участь в АТО в Донецькій, Луганській областях у складі в/ч [NUMBER] , 26 вересня 2015 року на підставі Указу Президента України № 328/2015 звільнений (демобілізований) в запас, з 14 квітня 2016 року на підставі контракту зарахований до військової служби за контрактом в Збройні Сили України, що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] . Позивач є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення серії [NUMBER] , виданого 22 травня 2015 року начальником штабу першим заступником командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України. Зазначені обставини визнаються відповідачами. Позивачем виконувалися обов`язки щодо сплати кредиту з урахуванням Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває. Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіально' цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) абс доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнногс стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і часткове відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно із Законом України від 20 травня 2014 року N2 1275-VII «Про внесення змін ді деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (підпункт третій пункту 4 розділу І; далі - Закон № 1275-VII) статтю 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей доповнено пунктом 15, відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язанння перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, і фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. В Прикінцевих положеннях Закону № 1275-VII є пряма вказівка про надання зазначен нормі дії в часі у межах конкретно визначеного періоду, а саме: військовослужбовцям - з початю до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призої підчас мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Відповідачі по справі проводили нарахування з порушенням норм чинного законодавства, тому позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" та просить суд визнати незаконними дії ПАТ "Альфа-банк" та ТОВ "Кредитні ініціативи" щодо перерахуванння заборгованості відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та сплаченої по квитанції № 872234 від 06.11.2017 року заборгованість у сумі 7000 грн. по кредитному договору номер № 500433077 від 23.11.2013 року копія квитанції додається до позову, справа № 211/311/18. Як вбачається з наданих документів сплачена сума в розмірі 7000 грн. зарахована, але розподілена в супереч вимог законодавства. Питання щодо нарахування комісії за користування кредитом позивач вважає порушенням його права. Вже під час розгляду по суті позовних вимог в справі 211/311/18 було отримано відповідачів докази у вигляді письмових розрахунків заборгованості з зазначенням нарахувань розподілу отриманих коштів від позивача. З детального вивчення наданих розрахунків вбачається грубе порушення діючого законодавства про захист прав споживачів на протязі всього часу моменту укладання договору та які продовжують існувати до теперішнього часу). Згідно наданих відповідачами розрахунків вбачається, що на протязі тривалого часу нараховувалася комісія за обслуговування кредиту. За час з 23.11.2013 року по 13.07.18 року було нараховано 9423,84 грн. комісії за обслуговування кредиту. Зі сплачених позивачем кошті кредитним договором відповідачі самостійно зарахували 9423,84 грн. на погашення «комісії обслуговування кредиту», таке зарахування\~впливало на\~розрахунок заборгованості\~та нарахування відповідних відсотків на залишок тіла кредиту щомісяця. Окрім цього, в період проходження служби було нараховано відсотки у (0,14*6+0,13*3+199,48+199,16+285,00+315,00+385,00) = 1384,87 грн. Проте, зазначені відсотки нараховані в супереч закону та банком зараховані як сплачені за рахунок коштів , що повинні були бути зараховані в тіло кредиту. Ухвалою суду від 09.12.2019 року у справі відкрито провадження, справа розглянута з повідомлення (викликом) сторін. Представник позивача [PERSON] надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, та відсутності позивача, наполягала на задоволенні позовних вимог, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" належним чином повідомлений про слухання справи , до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань не надав. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" належним чином повідомлений про слухання справи, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань не надав. Згідно вимог ст.\~280\~ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2013 року позивач [PERSON] уклав з Публічним акціонерним товариством «Альфа-банк» кредитний договір № 500433077, відповідно до якого позивач як позичальник отримав кредит в сумі 19154,39 гривень з процентною ставкою за користування кредитом 14,99% річних та датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісії 25.11.2016 року. Зазначені обставини підтверджуються копією договору № 500433077 від 23.11.2013 року; Додатком до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Відновлювана кредитна лінія») від 23.11.2013 року; Комплексний договір добровільного страхування ризиків позичальника № 006.500433077.111 від 23.11.2013 року; Додаток 1 до Кредитного Договору № 500433077 від 23.11.2013 року про графік платежів. ( а.с. 3-9). 22 серпня 2014 року на підставі Указу Президента України від 21.07.2014 р. «Про мобілізацію» позивач призваний у Збройні Сили України, з 13 листопада 2014 року по 10 грудня 2014 р., з 21 грудня 2014 р. по 30 квітня 2015 року, та з 09 травня 2015 р. по 31 липня 2015 року позивач приймав участь в АТО в Донецькій, Луганській областях у складі в/ч [NUMBER] , 26 вересня 2015 року на підставі Указу Президента України № 328/2015 звільнений (демобілізований) в запас, з 14 квітня 2016 року на підставі контракту зарахований до військової служби за контрактом в Збройні Сили України, що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] . Позивач є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення серії [NUMBER] , виданого 22 травня 2015 року начальником штабу першим заступником командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України. Позивачем виконувалися обов`язки щодо сплати кредиту з урахуванням Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває. Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіально' цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) абс доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнногс стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і часткове відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно із Законом України від 20 травня 2014 року N2 1275-VII «Про внесення змін ді деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (підпункт третій пункту 4 розділу І; далі - Закон № 1275-VII) статтю 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей доповнено пунктом 15, відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язанння перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, і фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. В Прикінцевих положеннях Закону № 1275-VII є пряма вказівка про надання зазначен нормі дії в часі у межах конкретно визначеного періоду, а саме: військовослужбовцям - з початю до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призої підчас мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Позивач звернувся\~до суду\~з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" та просить суд визнати незаконними дії ПАТ "Альфа-банк" та ТОВ "Кредитні ініціативи" щодо перерахуванння заборгованості відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та сплаченої по квитанції № 872234 від 06.11.2017 року заборгованість у сумі 7000 грн. по кредитному договору номер № 500433077 від 23.11.2013 року копія квитанції додається до позову в справі 211/311/18. Як вбачається з наданих документів сплачена сума в розмірі 7000 грн. зарахована, але розподілена в супереч вимог законодавства. Питання щодо нарахування комісії за користування кредитом позивач вважає порушенням його права. )Згідно наданих відповідачами розрахунків справі 211/311/18 вбачається, що на протязі тривалого часу нараховувалася комісія за обслуговування кредиту . За час з 23.11.2013 року по 13.07.18 року було нараховано 9423,84 грн. комісії за обслуговування кредиту. Зі сплачених позивачем кошті кредитним договором відповідачі самостійно зарахували 9423,84 грн. на погашення «комісії з обслуговування кредиту», таке зарахування\~впливало на\~розрахунок заборгованості\~та на нарахування відповідних відсотків на залишок тіла кредиту щомісяця. Окрім цього, в період проходження служби було нараховано відсотки у (0,14*6+0,13*3+199,48+199,16+285,00+315,00+385,00) = 1384,87 грн. Проте, зазначені відсотки нараховані в супереч закону та банком зараховані як сплачені за рахунок коштів , що повинні були бути зараховані в тіло кредиту. При цьому відповідач нараховує, а позивач сплатив суми фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вважає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК Українипередбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюст.203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями4,10та203 ЦКзміст правочину не може суперечитиЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції УкраїнитаЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленихКонституцією Українита законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно доКонституції України(статті1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з ч.2ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»(в редакції, яка була чинна на дату укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Із вище викладеного, суд приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строк кредитування. Банк виконав вказані вимоги Закону, визначив сукупну вартість кредиту і реальну процентну ставки на місяць,розписав, які суми позивач зобов`язана буде сплачувати щомісячно протягом дії кредитного договору. Позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис позивача на оспорюваному договорі. Позивач посилався на недійсність умов договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит. Так, положеннями ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Зрішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті11 Закону України «Про захист прав споживачів`з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертоїстатті 42 Конституції Українитреба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженихПостановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту. А тому умови договору про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, зазначені в кредитному договорі № 500433077 від 23.11.2013року, укладеному між позивачем та АТ «Альфа-Банк», які передбачає обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості є недійсними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі за №6-1746цс16 від 16.11.2016 року. Отже, суд приходить до висновку про те, що положення договору про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, зазначені в кредитному договорі № 500433077 від 23.11.2013року, укладеному між позивачем та АТ «Альфа-Банк», які передбачає обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості є недійсними. Як роз`яснено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зістаттею 217 ЦКправочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно достатті 217 ЦКсуд може визнати недійсною частину правочину. Відповідно до вимог ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідност.77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно дост. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно дост.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач як учасник бойових дій та як позивач за позовом про захист прав споживачів звільнений від сплати судового збору, згідно ЗУ "Про судовий збір" та ЗУ "Про захист прав споживачів", судовий збір в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідачів у рівних частинах на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved