Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

16.02.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та рішення суб`єкта державної реєстрації про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в якій позивач просить суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 22 січня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Позика», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за №65; - визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.01.2021 року, індексний номер 56265267, на підставі якого зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Фінансова компанія «Позика». В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона з 04.03.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , за час перебування в якому мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер [PERSON] , спадкоємцем до майна якого є його малолітній син - [PERSON] , з урахуванням того, що вона - [PERSON] 23.01.2014 року відмовилась від своєї спадщини, як спадкоємець за законом першої черги, на користь сина спадкодавця [PERSON] . До спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] входить - квартира [ADDRESS] , яка належала померлому на праві власності. 15.01.2014 року ПАТ «КБ «НАДРА» було направлено на адресу [PERSON] повідомлення про необхідність виконання зобов`язань за укладеним з нею з ПАТ «КБ «НАДРА» договором поруки № 05/06/2007/840-П/298 від 08.06.2007 р. та іпотечним договором від 08.06.2007 року, а саме: передати в управління ПАТ «КБ «НАДРА» предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру, загальною площею 61,8 м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та надати банку право продажу вказаного вище нерухомого майна. Позивачкою також зазначено, що після отримання вказаної вимоги вона дізналась, що за життя, [PERSON] 08.06.2007 року уклав з Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «НАДРА» кредитний договір №05/06/2007/840-К/298, за умовами якого отримав кредит у сумі 80100,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,49 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 07.06.2017 року. Виконання зобов`язань [PERSON] за наведеним кредитним договором було забезпечено іпотекою, а саме вищевказаною квартирою за адресою: [ADDRESS] , на підставі іпотечного договору від 08.06.2007 р., укладеним між ВАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] . Також позивачка дізналась з вказаної вимоги, що вона начебто уклала договір поруки до вказаного кредитного договору, який (договір поруки) позивачка оскаржила до Малиновського районного суду м. Одеси. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.05.2014 р. у справі №521/1997/14-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра» в особі Центрального відділення філії ПАТ «КБ «Надра» Одеське РУ про визнання недійсним договору поруки залишено без задоволення. При цьому, рішенням суду встановлено, що при дослідженні належним чином засвідченої копії примірнику договору поруки №05/06/2007/840-П/298 від 08.06.2007 року, наданого представником відповідача, судом з`ясовано, що договір не містить підпису поручителя, а саме [PERSON] . Тобто, станом на 21.05.2014 р. (дату винесення вказаного рішення суду) кредитор ПАТ «КБ «Надра» знав про відкриття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , однак свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, не пред`явив. В подальшому, 08.04.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" було укладено договір №GL3N016222 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за Кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 та Іпотечним договором від 08.06.2007 р., що укладались між ВАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] 22.01.2021 року між ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" та ТОВ "ФК "Позика" укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною, за наслідком чого ТОВ «ФК «Позика» зареєструвала право власності на вказану квартиру. [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього сина Нестора, як спадкоємця до майна [PERSON] , стверджує, що оскільки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», як правонаступник ПАТ «КБ «Надра», пропустило строк на пред`явлення вимоги до спадкоємця, у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» були відступні підстави і повноваження для укладення договору купівлі-продажу стосовно спірної квартири, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.02.2021 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно судом було розглянуто подане клопотання про витребування доказів, яке задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 22 січня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Позика», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за №65, та усі документи, які стали підставою для його укладення і посвідчення, а також витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] . Разом з позовом, позивачкою було подано до суду заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 25.02.2021 року задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/5309/21, а саме: накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», код ЄДРПОУ 39493634; встановлено заборону Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», код ЄДРПОУ 39493634 здійснювати дії спрямовані на обмеження [PERSON] та малолітньому [PERSON] , [INFO] , у праві володіння і користування, мешкання в квартирі [ADDRESS] , а також здійснювати дії з їх виселення та вселення третіх осіб до вказаного майна. В іншій частині заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову - залишено без задоволення. 22.03.2021 року Київська державна нотаріальна контора у місті Одесі на виконання вказаної ухвали суду надало відповідь, відповідно до якої спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилась. 31.03.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від директора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що свідоцтво про право на спадщину до майна померлого [PERSON] не видавалось і нотаріус не повідомляв кредитора про те, що останнє комусь видавалось, що стало причиною чому банк не звернувся з вимогою до фактичних спадкоємців боржника. 08.04.2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказував на неспроможність та необґрунтованість доводів, наведених ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" у відзиві на позовну заяву та звертав увагу суду, окрім іншого, на тому, що ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" не надано належного підтвердження виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання спадкоємцям боржника повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. 22.04.2021 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни до суду надійшли заява про розгляд справи без її участі та на виконання ухвали суду від 18.02.2021 року надійшли витребувані судом належним чином завірені копія оспореного договору купівлі-продажу та усі документи, які стали підставою для його укладення і посвідчення. 26.04.2021 року на електрону пошту суду від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» надійшли письмові пояснення на відповідь на відзив, які за формою та змістом відповідають такій заяві по суті справи як заперечення, прийняті судом до розгляду 27.04.2021 року, в яких представник з посиланням на необґрунтованість доводів у відповіді на відзив, стверджувало, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на момент здійснення дій з державної реєстрації права власності на знало про смерть іпотекодавця, прийняті судом до розгляду 27.04.2021 року. Тієї ж дати, 27.04.2021 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено та витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] . На виконання зазначеної ухвали суду, 18.05.2021 року до суду від Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшли належним чином витребувані документи. 05.05.2021 року до суду надійшли від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» письмові пояснення на відповідь на відзив. У підготовчому судовому засіданні 31.05.2021 року, було встановлено, що до направлених письмових пояснень, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в порушення ч. 4 ст. 178 ЦПК України не додано доказів його надіслання іншим учасникам справи, у зв`язку з чим даний документ залучено судом до матеріалів справи, однак пояснення наведені в ньому, судом до уваги не беруться з метою дотримання принципу змагальності сторін. 31.05.2021 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 26.08.2021 року ухвалою суду задоволено клопотання представника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про проведення судового засідання по справі, яке призначене на 30.08.2021 року о 15 годині 00 хвилин, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» (електронна адреса, за якою зареєстрований представник відповідача Рибалко Ірина Миколаївна в системі EasyCon - [INFO] ). 30.11.2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» - Липовського Д.В. про закриття провадження по цивільній справі на підставі п. 1) ч. 1 ст. 255 ЦПК України, п. 1) ч. 1 ст. 20 ГПК України (в діючих редакціях процесуального закону), правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, висловлених у постанові від 02 жовтня 2018р. по справі № 910/1733/18, оскільки на думку сторони відповідача зазначений спір повинен розглядатися, в порядку господарського судочинства, враховуючи спірні правовідносини. Ухвалою суду від 01.12.2021 року вказане клопотання залишено без задоволення. Представник позивача в судовому засіданні 01.12.2021 року позов підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у його задоволенні. Представник відповідача ТОВ «ФК «Позика» у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - приватний нотаріус Пономарьова Д.В. у судове засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.03.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції міста Одеси зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис №152, під час чого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». За час перебування у шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 08.06.2007 р. між ВАТ «КБ «НАДРА» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «НАДРА») та [PERSON] було укладено кредитний договір №05/06/2007/840-К/298, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 80100,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,49 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 07.06.2017 року. З метою забезпечення виконання умов вказаного договору, 08.06.2007 р. між ВАТ «КБ «НАДРА» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «НАДРА») та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г., зареєстрований в реєстрі за №1228, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №2286 та договору дарування від 08.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №4788. [INFO] у віці 46 років [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 08 квітня 2020 р. між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено Договір №GL3N016222 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 та іпотечним договором від 08.06.2007 р., що укладались між ВАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] . Як вбачається ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» неодноразово надсилались на адресу померлого [PERSON] вимоги про усунення порушень, в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» за №GL3N016222, від 16.07.2020 року, 16.09.2020 року, 23.10.2020 року. 22.01.2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Позика» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Пономарьова Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 65. Згідно пункту 1 наведеного договору купівлі-продажу продавець, діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального, продав, а покупець купив нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить Іпотекодержателю на підставі: Іпотечного договору від 08.06.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №1228, та Договору №GL3N016222 про відступлення права вимоги від 08.04.2020 р. У пункті 2 договору купівлі-продажу вказано, що продавець стверджує, що він за 30 днів до укладання цього договору письмово повідомив чином, передбаченим діючим законодавством України, Іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки. Продавець, як Іпотекодержатель, одночасно з підписанням цього договору надає свою згоду на відчуження вищевказаного нерухомого майна. В пункті 3 даного договору передбачено, що Іпотекодержатель був повідомлений нотаріусом про його відповідальність перед такими особами за відшкодування збитків у випадку неповідомлення у встановлений законом строк осіб та Іпотекодавця про свій намір укласти цей договір. Позивач в цій справі оспорює вказаний договір з підстав відсутності прав у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прав на вчинення вказаного правочину. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно п. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з ч.1, аб. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Стаття 38 «Про іпотеку» передбачає, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. Отже, як вбачається, оспорюваний договір купівлі-продажу від 22.01.2021 року був укладений з боку ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до вимог ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Стосовно відповідності договору купівлі-продажу від 22.01.2021 року нормам чинного законодавства, судом враховується наступне. Судом з матеріалів справи також встановлено, що [INFO] у віці 46 років іпотекодавець - [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 5 ст. 1268 ЦК встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, за наслідком смерті [PERSON] , відкрилась спадщина на належне останньому майно за час життя, спадкоємцями до майна якого є дружина останнього - [PERSON] та син [PERSON] . 25.12.2013 р. на підставі заяви-претензії кредитора ПАТ «Альфа-Банк» Третьою Одеською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №1265/2013 до майна [PERSON] , померлого [INFO] . З витребуваних судом належним чином завірених копій вказаної спадкової справи вбачається, що 27.01.2014 року [PERSON] звернулась до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявою, зареєстрованою в реєстрі за №98, згідно якої відмовилась від своєї спадщини до майна померлого [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги, на користь сина спадкодавця [PERSON] , [INFO] . До вказаної заяви [PERSON] додано довідку від 27.01.2014 р. про те, що [PERSON] з 29.03.2005 р. по день смерті [INFO] мешкав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а також Довідку з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, згідно якої в квартирі за вказаною адресою зареєстровані померлий [PERSON] , його дружина [PERSON] починаючи з 21.01.2009 року та син [PERSON] , з 17.08.2010 року. За наслідком викладеного встановлено, що на час відкриття спадщини, син покійного [PERSON] , [INFO] , постійно проживав разом із батьком [PERSON] , померлим [INFO] . Доказів відмови від спадщини сина покійного [PERSON] , матеріали спадкової справи № 1265/2013 не містять. Таким чином, син [PERSON] , померлого [INFO] - [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, до складу якої входить квартира за адресою: [ADDRESS] . Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавецем може бути боржник або інша особа - майновий поручитель. Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців боржника має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18). Отже, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , який є спадкоємцем до майна померлого батька - [PERSON] , померлого [INFO] , який був позичальником та іпотекодавцем за кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 від 08.06.2007 року, а відтак положення статей 1281, 1282 ЦК України підлягають застосуванню до правовідносин сторін, та неповнолітній, законним представником якого є [PERSON] відповідає перед кредитором в межах прийнятої спадщини. Статтею 1281 ЦК України у редакції, чинній на час відкриття спадщини, передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Стосовно строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців боржника, суд зазначає наступне. Досліджуючи спадкову справу №1265/2013 заведену до майна [PERSON] , померлого [INFO] , судом встановлено, що 11.03.2014 року на адресу Третьої одеської державної нотаріальної контори надійшов лист ПАТ «КБ «НАДРА» за вих. №1104 від 04.03.2014 року, яким банк, як первісний кредитор, повідомив, що [INFO] [PERSON] помер та просив повідомити про наявність спадкоємців, які звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та про направлення вимог щодо погашення боргу померлого. До вказаного листа вих. №1104 від 04.03.2014 р. ПАТ «КБ «НАДРА» додано копію свідоцтва про смерть [PERSON] серії [NUMBER] на якому міститься посвідчувальний напис «Копия верна [PERSON] (жена) 30.08.2013 г.». Наведене свідчить про виконання спадкоємцями [PERSON] свого обов`язку, передбаченого 1 ст. 1281 ЦК України, щодо повідомлення кредитора спадкодавця про відкриття спадщини та, відповідно, про обізнаність ПАТ «КБ «Надра» станом на 30.08.2013 р. про смерть [PERSON] , у зв`язку з чим, в цій частині суд вважає доведеними вимоги позивача. Також, судом встановлено, що в провадженні Малиновського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №521/1997/14-ц за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Центрального відділення філії ПАТ «КБ «Надра» Одеське РУ про визнання недійсним договору поруки, за наслідком розгляду якої судом 21.05.2014 року ухвалено рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Разом з тим, судом під час розгляду вказаної справи було встановлено, що договір поруки № 05/06/2007/840-П/298 від 08.06.2007 року, укладений від імені [PERSON] , слід вважати нікчемним. Також судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер. Зазначені обставини додатково свідчать про обізнаність первісного кредитодавця за кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 від 08.06.2007 року - ПАТ «КБ «НАДРА» про смерть боржника [PERSON] станом на 21.05.2014 року. Досліджуючи матеріали спадкової справи №1265/2013 до майна померлого [PERSON] судом встановлено, що ПАТ «КБ «Надра» вимог до спадкоємців [PERSON] у строк встановлений статтею 1281 ЦК України у редакції, що була чинною на час смерті позичальника, не пред`явило. Вирішуючи дану справу, суд враховує роз`яснення, які наведені в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 2-2697/11 (провадження № 61-28147сво18) за змістом яких отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину у відповідності із статтею 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, то відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Наведене спростовує заперечення ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" щодо того, що банк не звернувся з вимогою до спадкоємців [PERSON] , оскільки ними не отримано свідоцтва про право на спадщину. З огляду на наведені обставини, суд вважає, що права вимоги ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" щодо квартири, яка належала позичальнику, після його смерті могло реалізувати відповідно до правил, визначених статтями 1281 і 1282 ЦК України. Однак, як вбачається кредитодавцем за спірним кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 від 08.06.2007 року, забезпеченим іпотекою, пропущено преклюзивні (тобто такі, що не підлягають продовженню) строки звернення до спадкоємця боржника із вимогою про погашення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення, що свідчить про припинення кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Крім того, судом приймається, що за наслідком укладеного 08.04.2020 року договору №GL3N016222 про відступлення прав вимоги, до ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» з правом вимоги за кредитним договором №05/06/2007/840-К/298 та забезпечувальним до нього іпотечним договором від 08.06.2007 р., що укладались між ВАТ «КБ «НАДРА» та [PERSON] , перейшли права і зобов`язання первісного кредитора. З огляду на пропуск строку, встановленого статтею 1281 ЦК України, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» не мало юридичних підстав для звернення до приватного нотаріуса з метою укладання оспореного договору купівлі-продажу, оскільки право вимоги до позичальника за договором іпотеки, а також його зобов`язання за цим договором припинилося. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 522/13067/17 (пункти 37-41). Стосовно доводів позивача про наявність порушень вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону). Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч. 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги ч. 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку», не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. Згідно із ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) необхідно виходити з пріоритету дотримання саме ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». (пункти 70, 71 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17). При досліджені належним чином завірених копій документів, які слугували підставою для укладення спірного договору купівлі-продажу, витребуваних судом у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Пономарьової Д.В. на підставі ухвали суду від 18.02.2021 року, судом встановлено, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» неодноразово скеровувалась письмова вимога №111/GL3N016222 від 23.10.2020 року на ім`я померлого [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , які в свою чергу були усі повернуті на адресу відправника без вручення, з зазначенням підстави не вручення за закінченням терміну зберігання. В поданих приватним нотаріусом документах, відсутні докази на підтвердження скерування і вручення вказаної вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» на ім`я спадкоємця померлого [PERSON] - [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] . При цьому, суд враховує, що на час укладання та посвідчення оспорюваного правочину в реєстрі спадкових справ були наявні відомості про відкриття спадкової справи щодо спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , а відтак у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» існувала можливість з`ясування кола осіб спадкоємців до майна [PERSON] , померлого [INFO] , з урахуванням наявності в матеріалах спадкової справи заяви [PERSON] від 23.01.2014 року про відмову від спадщини на користь [PERSON] , [INFO] . За таких обставин, суд приходить висновку, що іпотекодержателем не надано належного підтвердження виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання боржнику (спадкоємцю боржника) повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, провадження №14-501цс18; від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, провадження № 14-661цс18, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин. Досліджуючи докази в їх сукупності та враховуючи вище встановлені обставини, суд доходить до висновку про підтвердження наявності порушень з боку ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» під час звернення стягнення в позасудовий порядок на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки за іпотечним договором від 08.06.2007 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1228, а саме квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим суд вважає в цій частині вимоги позивача обґрунтованими та доведеними, за наслідком чого договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.01.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 65, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (код ЄДРПОУ 38750239) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (код ЄДРПОУ 39493634) стосовно квартири [ADDRESS] , слід визнати недійсним. Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за №244074623 від 11.02.2021 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. 22.01.2021 року, за наслідком посвідченого договору, діючи як суб`єкт державної реєстрації прав було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56265267 від 22.01.2021 року, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «ПОЗИКА» (код ЄДРПОУ 39493634), запис про право власності 40223804 від 22.01.2021 року. Позивачем заявлено вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56265267 від 22.01.2021 року. Верховний суд у постанові по справі № 922/476/20 від 09.12.2020 року дійшов наступних висновків: « Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми в її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Так і право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 травня 2019 року справа № 367/2022/15-ц (провадження 14-376цс18) звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (дивитись також пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). За таких обставин, оцінивши обставини справи, оскільки договір купівлі-продажу від 22.01.2021 року за р. №65 судом визнано недійсним, суд доходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача та вважає за необхідне задовольнити заявлені вимоги частково в спосіб передбачений законом з врахуванням вищевикладених висновків Великої Палати Верховного Суду, шляхом скасування запису про право власності 40223804 зареєстрованого 22.01.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар`єю Володимирівною на підставі протиправного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56265267 від 22.01.2021 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «ПОЗИКА». Разом з тим, судом приймається, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи вищевказані висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] . Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Приймаючи задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягненню з кожного з відповідачів на користь позивача підлягають у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору по 1135,00 грн. з кожного. Вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу, позивачем не заявлено. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial