Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

21 березня 2019 року АТ "Укрсоцбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив звільнити з-під арештів квартиру [ADDRESS] , що накладені відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в рамках виконавчого провадження № 27887058 21.10.2011 року ( рестарційний номер обтяження 11748845) ; відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області17 березня 2015 року постановою в рамках виконавчого провадження № 45888072 від 23.03.2015 року ( рестарційний номер обтяження 9140025) ; ухвалою про забезпечення позову по справі № 490/10763/15-ц від 16.11.2015 рок уЦентрального районного суду м.Миколаєва , що зареєстрована 23.11.2015 року Миколаївським місським управлінням юстиції (реєстраційний номер обтяження 12175100). В обгрунтування позову посилаються на те, що 25 липня 2008 року між АКБ "Укрсоцбанк" тп [PERSON] був укладений договір кредиту № 640/710-К710 , за яким банк надав позичальнику грошові кошти 94232 доларів СШАзі сплатою 13.5 % річних строком до січня 2015 року. 25 липня 2008 року між АКБ "Укрсоцбанк" тп [PERSON] був укладений Іпротечний договір , відповідно до якого врахунок забезпечення виконання зобов`язань за вказазаним кредитним договором, відповідач передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Через систематичне невиконання Боржником умов кредитного договору банк був змушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак реалізувати іпотечне майно виявилося неможливо, оскільки майно перебуває під арештом, накладеним в межах виконавчих провадження та на підставі ухвали суду про забезпечення позову. За такого, оскільки наявність зареєстрованих обтяжень майна порушує права власника на розпорядження майном , посилаючись на положення ст.ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України , ст. 40,56,59 ЗУ "Про виконавче провадження" просили про задоволення позову. В судове засідання представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на заочний розгляд справи згоден. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом неодноразово належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надав. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом належним чином, письмові пояснення на позов не надали. Судом ухвалено про заочний розгляд справи за правилами ст.ст. 280-284 ЦПК України. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено наступне. 10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ "Альфа Банк" та єдиним шляхом АТ "Укрсоцбанк" затверджено рішення про реорганізацію АТ "Укрсоцбанк" шляхом приєднання до АТ "Альфа Банк". Згідно рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ "Укрсоцбанк" від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов язків АТ "Укрсоцбанк" які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ "Альфа Банк" з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року. Ухвалою суду від 14.11.2019 задоволено заяву про заміну позивача його правонаступником . Замінено позивача Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на його правонаступника Акціонерне товариство "Альфа Банк". 25.07.2008 року між АКБ "Укрсоцбанк" (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодатель) укладено іпотечний договір, за яким іпотекодатель передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобовязань за Договором кредиту 3 640/710-К710 від 25 липня 2008 року, укладеним між сторонами, нерухоме майно, що придбане іпотекодавцем за кредитні кошти, надані іпотекодержателем, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 16 вересня 2008 року відомості про обтяження вказаної квартири за договором іпотеки були внесені до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 06.08.2018 , накладено обтяження у вигляді арешту на вказану квартиру згідно рішення суду Центрального районного суду м.Миколаєва від 16.11.2015 року № 490/10763/15-ц ; обтяження у вигляді арешту згідно Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження , серія 45888072, виданий 17.03.2015 Відділу примусового виконання рішень ДВС України; обтяження у вигляді арешту згідно Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія ВП №27887058, виданий 21.10.2011 Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Миколаївській області . Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва у справі № 490/10763/15-ц від 16 листопада 2015 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Накладено обтяження у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS] . Заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна. Рішенням № 490/10763/15-ц Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 січня 2016 року позов [PERSON] задоволено.Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 343 338 грн 94 коп боргу за Конфіденційною угодою від 29 квітня 2014 року та 6090 грн судового збору. Ухвалою від 10 січня 2019 року Центрального районного суду м.Миколаєва у задоволенні заяви представника Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про скасування заходів забезпечення позову , вжитих ухвалою суду від 16 листопада 2015 року - відмовлено. Так, згідно Довідки Центрального ВДВС м.Миколаєва, на виконанні у відділі ДВС перебуває виконавче провадження № 50549593 з примусового виконання виконавчого листа Центрального районного суду м.Миколаєва № 490/10763/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] бборгу за конфіденційною угодою від 29.04.2014 року в сумі 1343338,94 грн. Станом на 10 січня 2019 року боржником [PERSON] рішення суду не виконано та державним виконавцем вживаються заходи щодо первірки майнового стану боржника. 13 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження (Постанова про відкриття виконавчого провадження Центрального ВДВС) з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м.Києва від 22.08.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ "Укерсоцбанк" заборгованості за договром кредиту 1 530 023,99 грн. 24 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження (Постанова про відкриття виконавчого провадження Центрального ВДВС) з примусового виконання виконавчого листа, виданого Центральним районним судом м.Миколаєва від 27.11.2014 року про звернення стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ПАТ "Укрсоцбанк" звернувши стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] . Відповідно до положень ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з п.2ч.3 ст.129 Конституції України (у редакції станом на час накладення арешту) однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копію постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частин четвертої та п`ятої статі 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Банк звернувся до суду з цим позовом як іпотекодержатель нерухомого майна, на яке накладено арешт у межах виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором. За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку». Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Згідно з частиною першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з системного тлумачення статей 16, 572, 589 ЦК України, статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», статті 1 Закону України «Про іпотеку» і роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Так, позивач пред`явив цей позов не як стягувач за виконавчим провадженням, а як іпотекодержатель майна, який регламентований Законом України «Про виконавче провадження» як «інший випадок». За вищенаведених обставин суд вбачає підстави для звернення позивача до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту, накладеного у межах виконавчого провадження. При цьому, оскільки накладення арешту впливає на реалізацію прав позивача як іпотекодежателя, він має пріоритет на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Таким чином суд вказує на те, що з наданих до суду відомостей про зобов`язання відповідача, іпотечне зобов`язання має найвищий пріоритет. Разом з тим обтяження спірної квартири на користь кредитора, чиї вимоги не можуть бути задоволені за рахунок такої квартири істотним чином порушує права позивача на виконання Рішення суду, що набуло законної сили, та відповідно до положень ст. 14 ЦПК України є обов`язковим для виконання. Також враховуючи вказані норми матеріального права, оскільки накладення арешту на предмет іпотеки з метою забезпечення позову [PERSON] порушує права банку як іпотекодержателя. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» особа, яка не була учасником справи, в межах якої вжито заходів забезпечення позову, та яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (стаття 60 Закону про виконавче провадження). Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що накладений 16 листопада 2015 року у порядку забезпечення позову [PERSON] арешт на нерухоме майно, яке передано в іпотеку банку, порушує його права як іпотекодержателя, який з 25 липня 2008 року (дата державної реєстрації іпотеки) має пріоритетне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, суд доходить до висновку про звільнення з-під арешту вказаної квартири. За такого, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 1414 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved