Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Заступник прокурора м. Києва звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Київської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1165/3234 про передачу [PERSON] земельної ділянки у приватну власність, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у грудні 2009 року відповідачем Київською міською радою прийнято рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до земельно-кадастрової інформації на земельну ділянку остання відноситься до земель рекреаційного призначення. У порушення норм Земельного кодексу України спірну земельну ділянку передано у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто для потреб не пов'язаних з рекреаційними. Крім того, проект землеустрою в порушення вимог ст. ст. 118, 186-1 Земельного кодексу України не погоджений природоохоронним органом, а саме: структурним підрозділом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, а також не проведена обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки. За таких обставин, позивач вказує, що оспорюване рішення Київської міської ради прийнято з порушенням вимог законодавства, а тому підлягає визнанню незаконним у судовому порядку. Також державний акт на право власності на спірну земельну ділянку має бути визнаний недійсним як такий, що виданий на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування. Заступник прокурора міста Києва зазначає, що оскаржуваним рішенням відповідача порушено право територіальної громади міста Києва на землю, яке підлягає захисту у спосіб, визначений п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1165/3234 «Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ № 931229, виданий [PERSON], зареєстрований 17 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-002540, відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки, площею 0,10 га у [ADDRESS], кадастровий номер 8000000000:85:977:0015, вартістю 387073,79 грн. Представник прокуратури міста Києва у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача Київської міської ради у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки про прийняття Київською міською радою оспорюваного рішення прокуратурі міста Києва стало відомо у 2009 році. Крім того, представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що за рішенням Київської міської ради спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON] за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування. Проект відведення земельної ділянки погоджено у тому числі й Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів КМДА, яке наділене повноваженнями щодо надання відповідного висновку, вказана земельна ділянка не відноситься для земель рекреаційного призначення, що підтверджується висновком Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київради, у зв'язку з чим проведення обов'язкової державної експертизи проекту відведення земельної ділянки не вимагалося. Київська міська рада прийняла рішення від 24 грудня 2009 року № 1165/3234 на підставі поданого проекту землеустрою, в межах своїх повноважень та відповідно до чинного законодавства, а тому відсутні підстави для скасування такого рішення та визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та вказував на пропуск позивачем строку позовної давності, посилаючись на те, що спірне рішення було прийняте у 2009 році і прокуратурі про нього було відомо. Зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, форма 6-зем, на яку посилається позивач, не є належним доказом зазначеної обставини, оскільки до передачі земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] така ділянка належала до міських земель, не наданих у власність чи користування, а оскаржуваним рішенням Київської міської ради визначено категорію земельної ділянки за основним цільовим призначенням, а саме: землі житлової та громадської забудови. Крім того, відповідно до висновку Головного Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 05 листопада 2009 року №19-11869, спірна земельна ділянка Генеральним планом міста віднесена за функціональним призначенням до території житлової та громадської забудови. Зазначив, що проект відведення спірної земельної ділянки погоджений висновком повноважного органу - Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 04 грудня 2012 року №071/04-4-22/6725, погодження проекту відведення земельної ділянки підрозділами Міністерства охорони навколишнього природного середовища України нормами чинного законодавства не передбачено. Також представник відповідача зазначив, що прокуратура м. Києва не наділена правом звертатися до суду з вказаним позовом, оскільки оскаржуване рішення Київської міської ради стосується виключно прав [PERSON] та не зачіпає права та інтереси прокуратури. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1165/3234 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS], передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування (а.с. 8-9). На підставі вказаного рішення Київської міської ради 17 травня 2010 року [PERSON] виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: 8000000000:85:977:0015, розташовану у [ADDRESS], з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, серія ЯЖ № 931229 (а.с. 10-11). На підставі запиту Прокуратури міста Києва від 14 березня 2014 року Департаментом земельних ресурсів КМДА проведено обстеження спірної земельної ділянки, за результатом якої складено акт від 31 березня 2014 року № 376/05. Згідно з вказаним актом, в ході обстеження встановлено, що земельна ділянка огороджена тимчасовим будівельним парканом та вільна від забудови. У відповідності до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За положеннями ст. 9 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до вимог та в порядку, передбаченому ЗК України. Статтею 19 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. За приписами ст. ст. 50, 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. Згідно з ч. 2 ст. 52 ЗК України на землях рекреаційного призначення заборонено діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. У відповідності до положень ст. ст. 38-40 ЗК України, в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у містах - не більше 0,10 гектара. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] звернулась до Київської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в Оболонському районі. У заяві в порушення вимог ст. 118 ЗК України відповідачем не зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, не долучені графічні матеріали, та не вказано дату складання заяви. (а.с. 20) ТОВ «Епоха-Гео» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS], з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Оригінал проекту землеустрою оглянуто судом під час розгляду справи. Тобто, спірна земельна ділянка передана у приватну власність [PERSON] із визначеним цільовим призначенням, яке відповідає категорії землі житлової та громадської забудови. За приписами ст. ст. 1, 13 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами До Державного земельного кадастру включаються відомості про землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць, у тому числі площа земель, відомості про категорії земель (назва, код (номер), межі категорії земель), відомості про угіддя, відомості про економічну та нормативну грошову оцінку земель, тощо. Наказом Державного комітету статистики України від 5 листопада 1998 року №377 затверджено Інструкцію з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), за правилами якої при заповненні граф першого та другого розділів форми N 6-зем землі розподіляються таким чином: - у графі « 57» вказують землі під кемпінгами, турбазами, піонерськими таборами, пансіонатами, будинками для відпочинку; земельні ділянки під садовими та дачними будинками з господарськими будівлями і дворами; - у графі « 35» - землі під житловими будинками з прибудинковими територіями, господарськими будівлями і спорудами та земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Відповідно до земельно-кадастрової інформації на земельну ділянку за формою № 6-зем вищенаведена спірна земельна ділянка до її передачі у приватну власність відповідача [PERSON] відносилася до категорії земель рекреаційного призначення, про що свідчить посилання на графу « 57» у формі. Після набуття [PERSON] земельної ділянки у власність така ділянка почала обліковуватися у графі « 35», тобто було змінено категорію основного цільового призначення землі з рекреаційного на землі житлової та громадської забудови (а.с. 19). Доказів зміни органом місцевого самоврядування категорії основного цільового призначення спірної земельної ділянки не надано. Згідно зі ст. 20 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Відповідно до п.п. «а», «б» ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, тощо. Таким чином, віднесення земельної ділянки до певної категорії чи зміна такої категорії землі здійснюється органом місцевого самоврядування на підставі окремого рішення, при цьому, таке рішення може бути прийнято одночасно з рішенням про передачу земельної ділянки у власність чи надання її в оренду. Разом з тим, визначення цільового призначення земельної ділянки при вирішенні питання про передачу її у власність, яке за змістом не відповідає категорії землі, не може вважатися одночасно і зміною основного цільового призначення (категорії) землі. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка, передана у приватну власність [PERSON], відноситься до категорії земель рекреаційного призначення, її основне цільове призначення (категорія землі) на підставі рішень органів місцевого самоврядування не змінювалося, відтак Київською міською радою при прийнятті рішення від 24 грудня 2009 року № 1165/3234 «Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]» було допущено порушення вимог статті 20 Земельного кодексу України. Крім того, відповідно до ст. 186-1 ЗК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, для розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою, в районах та містах обласного значення, містах Києві та Севастополі функціонують постійно діючі комісії. До повноважень Комісії належить забезпечення погодження документації із землеустрою відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. До складу Комісії входять уповноважені представники районного (міського) органу земельних ресурсів, містобудування та архітектури, природоохоронного та санітарно-епідеміологічного органу, органу охорони культурної спадщини. Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 16 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державне управління в галузі охорони навколишнього природного середовища здійснюють Кабінет Міністрів України, Ради та їх виконавчі і розпорядчі органи, а також спеціально уповноважені на те державні органи по охороні навколишнього природного середовища і використанню природних ресурсів та інші державні органи відповідно до законодавства України. Спеціально уповноваженими державними органами управління в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів у республіці є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів, його органи на місцях та інші державні органи, до компетенції яких законодавством України та Автономної Республіки Крим віднесено здійснення зазначених функцій. Відповідно до п. 1 та пп. 16 п. 4 положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 листопада 2006 року №1524, Міністерство охорони навколишнього природного середовища України (Мінприроди) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Мінприроди є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, екологічної безпеки, заповідної справи, поводження з відходами, формування, збереження та використання екологічної мережі, геологічного вивчення та забезпечення раціонального використання надр, а також топографо-геодезичної та картографічної діяльності. Мінприроди відповідно до покладених на нього завдань забезпечує в межах своїх повноважень погодження вибору земельних ділянок для розміщення об'єктів, місць розташування об'єктів та проектів відведення земельних ділянок. Згідно з п. 1.2., п. 1.3. Наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434 "Про затвердження Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок" цей Порядок поширюється на Мінприроди, утворені в його складі урядові органи державного управління, спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері охорони навколишнього природного середовища в Автономній Республіці Крим, територіальні органи та спеціальні підрозділи. Порядок визначає механізм погодження природоохоронними органами вибору земельних ділянок для розміщення об'єктів, місць розташування об'єктів та проектів відведення земельних ділянок щодо усіх категорій земель незалежно від форм власності чи користування. Разом з тим, незважаючи на вищенаведені вимоги закону, у складі проекту землеустрою відсутній висновок структурного підрозділу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, необхідний для вилучення (викупу), надання земельних ділянок в порядку, передбаченому ст. 118 ЗК України. Матеріалами справи підтверджено, що у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] міститься лист-погодження Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради від 04 грудня 2009 року №071/04-4-22/6725. Зазначене управління відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 червня 2009 р. № 667 є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підзвітним та підконтрольним Київській міській раді та підпорядкованим Київському міському голові. Таким чином, лист-погодження Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради не може вважати одночасно й висновком структурного підрозділу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, оскільки вказане управління не входило до складу Мінприроди. За правилами ч. 1 ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" та ст. 118 ЗК України обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Однак всупереч вказаним законодавчим положенням обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована у [ADDRESS], здійснена не була. Посилання відповідача [PERSON] на висновок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 05 листопада 2009 року №19-11869, згідно якого спірна земельна ділянка Генеральним планом міста віднесена за функціональним призначенням до території житлової та громадської забудови судом оцінюються критично, оскільки зі змісту згаданого висновку вбачається, що об'єктом дослідження щодо можливості відведення земельної ділянки є земельна ділянка по вул. Вишгородській у м. Києві, а не спірна земельна ділянка, розташована у [ADDRESS] (а.с. 144). Крім того, судом встановлено, що Київська міська рада прийняла оскаржуване рішення від 24 грудня 2009 року № 1165/3234 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки відповідачу [PERSON] та передачу їй цієї ділянки у приватну власність за відсутності висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища щодо спірної земельної ділянки, оскільки наявний у проекті землеустрою висновок від 05 листопада 2009 року №19-11869 стосується не спірної земельної ділянки, а об'єкта по вул. Вишгородській в Оболонському районі м. Києва. За приписами ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Судом встановлено, що рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року №1165/3234 "Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]" ухвалено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування такого рішення є законними та обґрунтованими. Вимога про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною та залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого був виданий оспорюваний державний акт. Відтак, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 931229, виданий [PERSON], зареєстрований 17 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02540, слід визнати недійсним. Щодо позовних вимог про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення земельної ділянки у розпорядження Київської міської ради, судом встановлено наступне. Обґрунтовуючи такі позовні вимоги, позивач послався на положення статті 15 ЦК України. Разом з тим, захист порушеного права не може здійснюватися шляхом пред'явлення позову до особи, право, якої порушено. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 26 грудня 2009 року № 1165/3234 про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідача [PERSON], та визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, суд відновив становище, яке існувало до порушення. За таких підстав, суд відмовляє заступнику прокурора м. Києва у задоволенні позову в частині відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення земельної ділянки у розпорядження Київської міської ради. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" (набрав чинності 15 січня 2012 року), яким виключено п. 1 ч. 4 ст. 268 ЦК України, передбачено, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом. Позивач звернувся до суду 15 квітня 2014 року, тобто протягом трьох років з дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», а тому строки позовної давності позивачем не пропущені. Крім того, суд зазначає, що пред'являючи вказаний позов до суду заступник прокурора м. Києва діяв у відповідності до ст. 45 ЦПК України та положень Закону України «Про прокуратуру». Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1165/3234 «Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS]», визнання недійсним державного акта серія ЯЖ № 931229 про право власності на земельну ділянку, що розташована у [ADDRESS], кадастровий номер 8000000000:85:977:0015, виданого [PERSON], зареєстрованого 17 травня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02540. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачів в дохід держави судовий збір по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Outcome: partial