Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] заявив позов про поновлення його на роботі на посаді лікаря-трансфузіолога експедиції комунального закладу «Чернігівська обласна станція переливання крові», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позивач посилався на незаконність його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України наказом № 16-о від 03 лютого 2014 р., оскільки він не був відсутнім на роботі без поважних причин. Позивач стверджує, що він виходив на роботу у вказані у наказі про звільнення дні, про що свідчать записи вчинені ним особисто у документах щодо наявності компонентів крові, а доповідні записки про таку відсутність є надуманими; існує наказ № 6 від 17.01.2014 р. про надання йому відпустки з 20 січня по 01 лютого 2014 р. і днем звільнення вважався останній день відпустки, тобто 1 лютого 2014 року. Крім того, позивач вказував, що він є членом обласного комітету Чернігівської обласної організації професійної спілки працівників охорони здоров'я України, а звільнення з роботи членів виборних профспілкових органів допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членом якого вони є, і, оскільки 16 січня 2014 року, розглянувши подання головного лікаря комунального закладу «Чернігівська обласна станція переливання крові», обком профспілки відмовив у наданні згоди на звільнення, відповідач не мав законних підстав для звільнення. Одночасно позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу і 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням, яке, на думку позивача є наслідком переслідувань його з боку головного лікаря за критику роботи останнього. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2014 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на його незаконність, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, позивач посилається на безпідставне неврахування судом наявності двох наказів про звільнення та доказів про те, що він виходив на роботу 2,3 та 4 січня 2014 року, незважаючи на те, що йому не було надане робоче місце, а відсутність його обумовлена поважними причинами, а саме відсутністю належного місця роботи. Позивач також вважає, що посилання суду на ст. 43 КЗпП України щодо строку надіслання відповідачу рішення профспілкового органу є неправильним, так як ця норма стосується рішення органу первинної профспілкової організації. Позивач стверджує, що головний лікар комунального закладу "Чернігівська обласна станція переливання крові" 16 січня 2014 року був присутній на засіданні президії обкому профспілки і йому було відомо про прийняте рішення, а тому він не мав права звільняти працівника. У письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач посилається на відповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, вважає рішення законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної безпідставними. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу. Представник відповідача скаргу не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з підстав, передбачених п.п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд першої інстанції виходив з доведеності факту відсутності позивача на роботі 2,3 і 4 січня 2014 року без поважних причин, наявності у відповідача права на звільнення позивача у зв'язку з ненаданням у встановлений законом (ст. 43 КЗпП, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності») строк рішення профспілкового органу за результатами розгляду подання головного лікаря про надання згоди на звільнення та відсутність обґрунтування відмови у згоді на звільнення. Такі висновки суду не можна визнати цілком обґрунтованими і такими, що відповідають вимогам закону, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом № 2-о/2 від 01 квітня 2013 року [PERSON] прийнято на посаду лікаря-трансфузіолога (підрозділ експедиція) комунального закладу "Чернігівська обласна станція переливання крові" з 01 квітня 2013року (а.с. 216 т.1). Наказом № 16-о від 03 лютого 2014 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, вчинені 2,3 і 4 січня 2014 року. Суд першої інстанції також визнав встановленим, що [PERSON] є членом профспілкового комітету комунального закладу "Чернігівська обласна станція переливання крові" та членом Чернігівської обласної організації профспілки працівників охорони здоров'я. Даний висновок суду не відповідає доказам, що є в матеріалах справи. Згідно з даними документів, які знаходяться на аркушах 90, 92, 244-246 тому першого справи, позивач є членом виборного профспілкового органу обласного рівня, а саме членом обласного комітету Професійної спілки працівників охорони здоров'я України. Відповідно до п.35 Статуту Професійної спілки працівників охорони здоров'я України, затвердженого Ш з'їздом Профспілки 10 лютого 2000 року та V з'їздом 06 грудня 2005 року (із змінами, затвердженими VI з'їздом 09 грудня 2010 року), Професійна спілка створюється за виробничо-професійними та територіальними принципами. Пунктом 37 Статуту визначено, що у обласних організаціях профспілки обираються комітети, а у всеукраїнській Профспілці обирається Центральний комітет Профспілки працівників охорони здоров'я України. Вищестоящим за рівнем виборним органом Профспілки для первинних і об'єднаних територіальних організацій є Центральний комітет Профспілки (п.п.1 п. 40 Статуту Професійної спілки працівників охорони здоров'я України). Виходячи з приписів ч.3 ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України „Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" , на які послався суд першої інстанції, для звільнення позивача з врахуванням того, що він є членом Чернігівського обласного комітет Профспілки, має бути попередня згода виборного органу, членом якого він є, тобто Чернігівського обласного комітету Профспілки, а також попередня згода на звільнення вищого виборного органу цієї професійної спілки, тобто, у даному випадку, згода Центрального комітету Професійної спілки працівників охорони здоров'я України. З матеріалів справи вбачається, що з поданням про надання згоди на звільнення позивача відповідач звертався лише до профспілкового комітету первинної організації та до Чернігівського обласного комітету Профспілки працівників охорони здоров'я, президія якого своєю постановою від 16 січня 2014 року відмовила у наданні згоди на звільнення [PERSON] Звільнення члена виборного органу територіальної профспілкової організації без згоди на це виборного органу, членом якого є працівник, та вищестоящого виборного органу цієї профспілки є порушенням вимог статей 43, 252 КЗпП України та статті 41 Закону України „Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності". Відповідно до положень п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. „Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках, коли за положеннями чинного законодавства згода відповідного органу на звільнення має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено, а тому норми ч. 9 ст. 43 КЗпП у даному випадку застосовані бути не можуть. Не ґрунтується на нормах закону і висновок суду першої інстанції про порушення Президією Чернігівського обласного комітету Профспілки, яка діє відповідно до п. 76 названого вище Статуту у період між засіданнями комітету, строку повідомлення відповідача про прийняте ним рішення за поданням про звільнення позивача. Суд посилається на строки, встановлені ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України „Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності". У тексті цих норм йдеться про обов'язки органів первинних профспілкових організацій, а Чернігівський обласний комітет Профспілки працівників охорони здоров'я України та його Президія не є органами первинної профспілкової організації. Крім того, з повідомлення голови обкому профспілки Потапка П.І. № 34 від 0.04.2014 р. (а.с. 254 т.1) вбачається, що розгляд подання головного лікаря Чернігівської обласної станції переливання крові здійснювався у присутності заявника [PERSON] та [PERSON] і рішення оприлюднене безпосередньо після розгляду подання. Доводи відповідача щодо неоприлюдення прийнятого рішення у день засідання президії не підтверджені жодними доказами і не могли бути підставою для відмови у позові. Необґрунтованим є висновок суду про відсутність доказів на підтвердження доводів позивача щодо незабезпечення йому належних умов праці. Пояснення позивача в цій частині підтверджені наказом № 49-осн від 29 листопада 2013 року(а.с. 140 т.1), за змістом якого позивача зобов'язано звільнити кабінет та визначалось його робоче місце у відділенні експедиції. При цьому, як вбачається з довідки про обстеження робочого місця лікаря-трансфузіолога Обласної станції переливання крові [PERSON] від 13 січня 2014 року (а.с. 15 т.1), складеної завідувачем відділу з соціально-економічних питань обласного комітету профспілки працівників охорони здоров'я та головним спеціалістом-правовим інспектором праці, для лікаря-трансфузіолога і медичної сестри відділення експедиції виділений один робочий стіл. З врахуванням трудових обов'язків позивача, визначених посадовою інструкцією, затвердженою 25 жовтня 2013 року (а.с. 100-101 т.1), таке обладнання робочого місця не можна визнати належним виконанням обов'язку роботодавця, передбаченого п.3 ст. 29 КЗпП України. Доводи позивача щодо перебування його вимушено на роботі певний час підтверджені наявністю зроблених ним записів у документах, чого не оспорює відповідач, а щодо виконання роботи в приміщенні його гаража, розташованого на території комунального закладу, частково змістом доповідних записок водіїв( а.с. 73-76), які підтвердили, що бачили позивача 2,3 і 4 січня 2014 р. у різний час робочого дня у цьому гаражі. Також відсутні дані про виконання обов'язків позивача іншими особами. Залучення іншого працівника до виконання обов'язків лікаря-трансфузіолога за сумісництвом на 0,25 посади відбулося лише 04 лютого 2014 р. наказом № 19-о (а.с. 183 т.1). Зважаючи на наведене вище, звільнення позивача відбулося з порушеннями норм трудового законодавства і він підлягає поновленню на роботі . З тексту наказу № 16-о від 03 лютого 2014 р. „Про звільнення [PERSON]" (а.с. 33) вбачається, що позивача звільнено „3 лютого 2014 року". День звільнення вважається робочим днем, а тому позивач має бути поновлений на роботі з наступного дня, тобто з 04 лютого 2014 року. Відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України, на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Часом вимушеного прогулу є період з 04 лютого 2014 року по день ухвалення даного рішення, тобто по 20 травня 2014 року включно, що становить три місяці і 10 робочих днів. Відповідно до довідки (а.с. 236 т. 1), середньомісячний заробіток позивача становить 3669 грн. 77 коп., а середньоденний - 166 грн. 81 коп. Виходячи з цього, з відповідача на користь позивач належить стягнути 12677 грн. 41 коп. (3669,77 х 3 + 166,81 х 10). Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральн0ї (немайнової шкоди)" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело його до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача на відшкодування заподіяної моральної шкоди 5000 грн. і обґрунтовує свою вимогу негативним впливом незаконного звільнення на стан здоров'я, який внаслідок стресової реакції значно погіршився, та необхідністю пояснювати ситуацію щодо звільнення родичам, колегам (лікарям медичних закладів). Такі доводи позивача підтверджені витягом-епікризом із медичної карти стаціонарного хворого (а.с. 13). Суд вважає, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне. У зв'язку з незаконним звільненням позивачеві завдана моральна шкода, яка полягала у його душевних стражданнях через порушення його трудових прав, необхідністю вживати заходів для поновлення цих прав. Крім того, обґрунтованими є доводи позивача щодо його тривалої бездоганної роботи в закладах охорони здоров'я, реакції оточуючих людей на його звільнення. Проте, з врахуванням того, що порушення трудових прав позивача є не надто тривалим і не призвело до тяжких наслідків, відповідач є комунальним закладом з обмеженим бюджетом, суд вважає достатнім розміром відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача належить стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у сумі 730 грн. 80 коп., яка складається з мінімальних розмірів судового збору за розгляд вимог майнового характеру у судах першої і апеляційної інстанції, відповідно 243.60 грн. і 121.80 грн., та за розгляд вимог немайнового характеру 243.60 грн. і 121,80 грн.

Outcome: partial