Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

ТОВ «Агролайн-Україна» звернулось в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хмільницьке», [PERSON] про визнання недійсним договору оренди належної [PERSON] земельної ділянки загальною площею 2,7600 га з кадастровим номером 1823183600:11:000:0061, яка розташована на території Липненської сільської ради Любарського району Житомирської області, мотивуючи свої вимоги тим, що такий правочин укладений в порушення вимог чинного законодавства, адже між [PERSON], яка була власником вказаної земельної ділянки до її смерті, ще 01.06.2007 року був укладений договір оренди, строком дії 10 років, на цю ж саму земельну ділянку, який був зареєстрований у Любарському районному відділі Житомирської РФЦ ДЗК 28.01.2008 року. Тому укладення спадкоємцем нового договору оренди із іншою юридичною особою, до закінчення дії правовідносин із ТОВ «Агролайн-Україна» призвело до порушення прав початкового орендаря і є порушенням чинного законодавства. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задоволити з підстав викладених у позові. Представники відповідачів у судовому засіданні позов не визнали, та просили відмовити в його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини своєї неявки суду не повідомляв. Суд, вислухавши пояснення вказаних осіб, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до змісту ст.ст.202, 203, 792 ЦК України, ст.93 ЗК України, ст.ст.13-15 Закону України "Про оренду землі" договір оренди земельної ділянки повинен бути укладений належними особами, що мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, спрямований на набуття цивільних прав та обовязків за взаємною згодою сторін, містити всі істотні умови, що вказані у ст.15 ч.1 Закону України "Про оренду землі", укладатись виключно у письмовій формі, підписаний обома сторонами, відповідати волевиявленню та внутрішній волі учасників даного правочину. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законодавством як істотні. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. 01 червня 2007 року між ТОВ «Агролайн-Україна» та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,7600 га., яка розташована на території Липненської сільської ради, Любарського району, строком на 10 років. Даний договір оренди було зареєстровано Любарським районним відділом ДЗК за №040821300127 від 28.01.2008 року. Згідно зі ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України. Ці ж положення передбачені ст.ст.18, 20 Закону України "Про оренду землі". Відповідно до п.2 "Порядку державної реєстрації договорів оренди землі", затвердженого постановою Кабміну від 25 грудня 1998 року №2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Договір пройшов державну реєстрацію в установленому порядку (державна реєстрація договору оренди є офіційним визнанням і підтвердженням факту виникнення правових відносин сторін), протягом тривалої дії укладеного правочину ніхто із сторін в установленому порядку не ставив питання про визнання укладеного договору недійсним або ж про його припинення (розірвання) в порядку ст.141 ЗК України, ст.651 ЦК України, ст.31 Закону України "Про оренду землі", а тому вказаний вище договір наразі є чинним. Після смерті [PERSON], [PERSON] прийняв спадщину в установленому порядку на належну померлій земельну ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №87795435 від 23.05.2017 року. Згідно з вимогами ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). Стаття 1218 ЦК України зазначає, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а ст.31 Закону України "Про оренду землі" не передбачає припинення договору оренди у випадку смерті орендодавця. Відповідно ж до положень ст.770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Виходячи із вказаних положень законодавства, укладені фізичною особою договори оренди є обовязковими і для спадкоємця померлого. Також, у п.40 договору оренди землі від 01.06.2007 року укладеному між ТОВ «Агролайн-Україна» та [PERSON] зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду не переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем (а.с.8). Незважаючи на існування договірних відносин між ТОВ «Агролайн-Україна» та [PERSON], правонаступником якої є [PERSON], з приводу земельної ділянки загальною площею 2,7600 га. з кадастровим номером 182318300:11:000:0061, 19.08.2014 року [PERSON] та ТОВ «Хмільницьке» уклали договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 182318300:11:000:0061, інформацію щодо якого Державним реєстратором Любарського РУЮ було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто предметом договору стала одна і та ж сама земельна ділянка, яка перебуває наразі в оренді ТОВ «Агролайн-Україна» і не була вільною. Таким чином, укладення між [PERSON] та ТОВ «Хмільницьке» такого договору перешкоджає ТОВ «Агролайн-Україна», як первісному орендарю, користуватися орендованим майном відповідно до чинного законодавства та умов укладеного раніше правочину, адже згідно ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. При цьому орендодавець зобовязаний не вчиняти будь-яких дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (ст.24 Закону України "Про оренду землі"), а орендар має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди (ст.25 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Стаття 27 Закону України "Про оренду землі" передбачає, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону і він в установленому законом порядку має право на усунення перешкод у користуванні нею, а згідно ст.95 ЗК України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Ст.203 ч.1 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити нормам цивільного законодавства, а порушення даного положення є згідно ст.215 ч.1 ЦК України підставою для визнання такого правочину недійсним. Відповідно до ч.3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Отже, укладений між [PERSON] та ТОВ «Хмільницьке» договір оренди земельної ділянки від 19.08.2014 року не відповідає вимогам діючого законодавства, а тому його слід визнати недійсним з моменту укладення. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приходить до висновку, що вони підлягають стягненню з відповідачів за правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved