Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій вказує, що він був учасником і директором Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» з 13 грудня 2002 року по 06 червня 2017 року. Також він був директором цього товариства з 13 грудня 2002 року по 25 травня 2017 року за винятком періоду з 13 травня 2015 року по 8 січня 2016 року. 13\~травня 2015\~року учасниками\~СТОВ «Поділля»\~були зареєстровані\~інші особи,\~які провели\~збори засновників\~і відкликали\~його з\~посади директора\~товариства (протокол\~зборів учасників\~СТОВ «Поділля»\~№ 1\~від 13\~травня 2015\~р.). На цій підставі був виданий наказ про його звільнення № 1 від 13 травня 2015 року. Оскільки зміна учасників СТОВ «Поділля» відбулася шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, то ним оскаржувалася правомірність таких записів у судовому порядку. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2015 року в адміністративній справі № 802/1393/15-а , залишеною без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, визнані протиправними дії державного реєстратора щодо внесення реєстраційних записів (які стосуються, в т.ч., зміни складу засновників від 13 травня 2015 року); зобов'язано державного реєстратора скасувати ці записи. Остаточне судове рішення в цій справі прийняте Вищим адміністративним судом України і датоване 26 січня 2016 року. Після виконання судових рішень, що відбулося 6 січня 2016 року, реєстраційні записи від 13 травня 2015 року щодо зміни учасників товариства були скасовані, а він, відповідно, поновлений у статусі учасника СТОВ «Поділля». Таким чином, його було поновлено в судовому порядку на посаді директора з 6 січня 2016 року, але фактично після того він почав керувати товариством лише з 17 лютого 2016 року, оскільки колишні власники перешкоджали йому в доступі до приміщення СТОВ «Поділля». Після поновлення на посаді директора СТОВ «Поділля», що відбулося 17 лютого 2016 року, ним був виданий наказ (про те, що він приступає до виконання обов'язків директора), який у нього наразі відсутній, та повинен зберігатися у справах товариства. Його корпоративні права були поновлені скасуванням протиправних реєстраційних дій від 13 травня 2015 року, проте його трудові права як працівника залишаються порушеними. Так, працюючи на посаді директора СТОВ «Поділля», він отримував заробітну плату. В період, коли його було звільнено на підставі вищезазначених протоколу і наказу № 1 від 13 травня 2015 року, він, відповідно, грошових доходів не отримував. Отже, внаслідок цього він несе матеріальні втрати за період з 13 травня 2015 року по 16 лютого 2016 року включно. У разі, якщо підстава його звільнення з посади директора СТОВ «Поділля» є незаконною, то зазначений період слід вважати вимушеним прогулом і застосувати пов'язані з цим правові наслідки. Як установлено в судовому порядку, про що зазначено вище, дії державного реєстратора щодо внесення до ЄДРЮОФОП реєстраційних записів від 13 травня 2015 року, які стосуються зміни складу засновників СТОВ «Поділля», є протиправними. Відповідні записи були скасовані. Підставою оскаржуваного звільнення є рішення власника. Відповідна законодавча підстава передбачена п.5 ч.1 ст.41 КЗпП - «Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов»; «припинення повноважень посадових осіб». Рішення власника оформлене протоколом № 1 від 13 травня 2015 року, що підписаний особою, яка була протиправно включена до складу учасників (засновників) СТОВ «Поділля». Виходячи з наведеного, дана особа не могла діяти від імені роботодавця і її рішення не має правового статусу «рішення власника». Як наслідок, усі дії, вчинені незаконним складом засновників у період з 13.05.2015 р. по 06.01.2016 р., є незаконними, у т.ч. і рішення про його звільнення. Виходячи з наведеного, він має право клопотати про визнання безпосередньої підстави свого звільнення 13 травня 2015 року незаконним, та вимагати стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно розрахунку, ця виплата становить 11194,00 грн. Вважає, що в даному випадку порушене саме його право на оплату праці, захист якого в судовому порядку не обмежується будь-яким строком. Після фактичного поновлення на роботі, тобто з 17 лютого 2016 року він працював на посаді директора СТОВ «Поділля» по 25 травня 2017 року. Починаючи з лютого 2017 року, йому не виплачувалася заробітна плата. внаслідок чого\~утворилася заборгованість\~у розмірі\~14798,25\~грн.\~ Після звільнення розрахунок з ним також не був проведений. Бездіяльність відповідача щодо невиплати йому заробітної плати порушує його конституційне право на своєчасне одержання винагороди за працю (стаття 43 Конституції України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ч. 5 ст. 97, ч. 1 ст. 115, ст. 116 Кодексу законів про працю України). Відповідач протягом року не виплачує йому заробітну плату, тим самим позбавляє його засобів для існування. Права на пенсію він ще не має, тому змушений жити на випадкові доходи, відмовляти собі в купівлі тих речей, до яких раніше звик, тобто докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Особливих моральних страждань йому завдало незаконне звільнення з підприємства, яке він власноруч створив і яке, фактично, є справою всього його життя. Брак особистих доходів призводить до ризику незабезпеченої старості, неможливості отримати необхідне лікування в разі потреби, неможливості допомагати дітям та онукам. Він має проблеми зі здоров'ям (цукровий діабет 2 типу), а стреси сприяють погіршенню хвороби: згідно загальновизнаних наукових досліджень, тривале перебування в стресовій ситуації здатне спровокувати або посилити симптоми цукрового діабету. Усвідомлення вищезазначених обставин завдає йому моральних страждань. Загалом він оцінює моральну шкоду в 19000 грн. Просить визнати незаконним наказ Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» № 1 від 13 травня 2015 р. в частині відкликання з посади директора [PERSON]. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 94305,31 грн, у тому числі: 11194,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.05.2015 р. по 16.02.2016 р., 14798,25 грн. заборгованості за заробітною платою, 49313,06 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по січень 2018 року включно, 19000,00 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON]\~та його\~представник [PERSON]\~ позовні вимоги збільшили, просять стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 109994,73 грн, у тому числі: 11194,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.05.2015 р. по 16.02.2016 р., 18594,52 грн. заборгованості за заробітною платою, 61206,21 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 19000,00 грн. моральної шкоди. Решту позовних вимог залишити незмінною. Відповідно до\~наданих СТОВ\~"Поділля"\~письмових пояснень з 06.01.2016 р. [PERSON] працював директором СТОВ «Поділля» до 25.05.2017 р., водночас володіючи в цей час корпоративними правами СТОВ «Поділля» в різних розмірах, від 28 до 80 % в залежності від періоду. [PERSON] в своїй позовній заяві зазначає, що заробітна плата не виплачувалась йому з лютого 2017 року, однак у цей час він був директором та одним з співвласників підприємства. Відповідно відповідачем за порушення свого конституційного права одержання винагороди за працю (ст.43 Конституції України, ст. 21 ЗУ «Про оплату праці, ч.5 ст.97, ч.1 ст.115, ст.116 КЗпП України) має бути сам [PERSON], як директор СТОВ «Поділля». Будучи директором СТОВ «Поділля», [PERSON], зловживаючи службовим становищем взяв, як ФОП під матеріальну допомогу 491 000 грн., яких він не повернув досі. Зайнявши посаду керівника СТОВ «Поділля» з 06.01.2016 р., [PERSON] отримав підприємство з гарними економічними показниками, залишками товару на складах та кредиторською заборгованістю 4 900756 грн.73 коп. За період його керівництва з 06.01.2016 по 29.05.2017 рр., заборгованість підприємства збільшилася в чотири рази і склала 19 558 438 грн. 48 коп. Займаючи посаду директора СТОВ «Поділля», [PERSON] не виплатив заробітну плату не тільки собі, а створив заборгованість з виплатами заробітної плати іншим працівникам СТОВ «Поділля», хоча гроші на рахунках підприємства були, що підтверджують банківські виписки підприємства, і він як фізична особа брав собі матеріальну допомогу замість того, щоб виплатити заробітну плату. З приводу питання про незаконне звільнення [PERSON], в травні 2015 року: станом на 13.05.2015 року власником СТОВ «Поділля» була зареєстрована [PERSON] на підставі Протоколу №89 від 25.03.2015 року, який був підтверджений рішенням вищого господарського суду України від 08.12.2015 року. Зважаючи на вищевикладені обставинами, керівник підприємства [PERSON] не бачить своєї вини та підстав сплачувати [PERSON] компенсацію за незаконне звільнення, вимушені прогули, а тим більше моральну шкоду, оскільки заборгованість, про яку [PERSON] пише в позовній заяві виникла в той час, коли він керував підприємством і з його вини. Що стосується виплати нарахованої [PERSON] заробітної плати за період лютий-травень 2017 року в сумі 15 632 грн. 13 коп., вважає, що він свідомо не з'являється для отримання даної суми, хоча неодноразово його запрошували в касу для отримання грошових коштів, як в усному так і в письмовому порядку. Останній раз йому було направлено лист з повідомленням, який [PERSON] отримав особисто в грудні. Основна сума заборгованості по заробітній платі працівникам СТОВ «Поділля», створена [PERSON], була погашена [PERSON] в період 2018 року, що підтверджуються відомостями про виплату заробітної плати . Суд, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 81-83 ЦПК. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Офіційне тлумачення положення ч.1 ст.ст.233 КЗпП, висловлене у рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ч.ч.2-3 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №1 від 13.05.2015 р., виданого на підставі зборів учасників СТОВ "Поділля" (Протокол №1 від 13.05.2019) [PERSON] з 13.05.2015 р. відкликано з посади директора СТОВ "Поділля" у зв'язку із втратою довіри з боку власника , п.2 ст.41 КЗпП України, та на посаду директора призначено [PERSON] Відповідно до записів в трудовій книжці (а.с.27-28) [PERSON] не звільнявся у 2015 році, а 25.05.2017 р. його звільнено за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП, на підставі наказу №55/1-к від 25.05.2017, що стверджується записом у трудовій книжці позивача. Станом на 23.01.2019 у СТОВ "Поділля"\~є заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у сумі 15632,13 грн.: за лютий 2017 р. -2962,41 грн., березень 2017 р. - 2962,41 грн., квітень 2017 р. - 2962,41 грн., травень 2017 р. - 6744,90 грн., що стверджується довідкою СТОВ "Поділля" №3 від 23.01.2019 р., а також довідкою СТОВ "Поділля" №1 від 23.01.2019 р., відповідно до якої станом на 19.12.2018 р. докази про виплату заробітної плати [PERSON] за період лютий-травень 2017 року в діловодстві підприємства СТОВ "Поділля" відсутні. Заробітна плата позивачу не виплачувалась з лютого 2017 року,\~тобто у\~час,\~коли він\~був директором\~до (25.05.2017)\~та одним\~з співвласників\~підприємства. \~ \~ \~ \~Крім того,\~у період\~перебування на\~посаді директора\~СТОВ «Поділля»,\~[PERSON],\~як ФОП,\~отримав поворотну\~фінансову допомогу\~у сумі\~491\~000\~грн.:\~18.01.2017\~р.\~-\~62000\~грн.,\~ 20.01.2017\~р.\~-\~40000\~грн.,\~ 24.01.2017\~р.\~-\~40000\~грн.,\~25.01.2017\~р.\~-\~50000\~грн.,\~27.01.2017\~р.\~-\~175000\~грн.,\~03.02.2017\~р.\~-\~110000\~грн.,\~що стверджується\~відповідними договорами\~про надання\~поворотної фінансової\~допомоги, яка не повернута. [PERSON] для отримання заробітної плати за період лютий-травень 2017 року в сумі 15 632 грн. 13 коп., свідомо не з'являвся, хоча неодноразово його запрошували до каси підприємства для отримання грошових коштів, як в усному так і в письмовому порядку. Останній раз йому було направлено лист з повідомленням, який [PERSON] отримав особисто в листопаді 2018 року. Позивач [PERSON] 05.02.2018 р. звернувся до суду за захистом своїх прав щодо визнання незаконним наказу СТОВ "Поділля "№1 від 13.05.2015 р. в частині відкликання його з посади директора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості за заробітною платою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а тому суд вважає, що позивачем пропущено строки звернення до суду із даними позовними вимогами. Також суд вважає, що посилання позивача та його представника на ч.2 ст.233 КЗпП України щодо порушення законодавства про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.05.2015 р. по 16.02.2016 р. є безпідставними, оскільки наказ СТОВ "Поділля "№1 від 13.05.2015 р. про відкликання [PERSON] з посади директора не визнано незаконим, так як постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15.09.2015 р. в адміністративній справі №802/1393/15-а, на яку посилається позивач визнано протиправними дії державного реєстратора щодо внесення реєстраційних записів (які стосуються, в т.ч., зміни складу засновників від 13 травня 2015 року), та зобов'язано державного реєстратора скасувати ці записи, а постановою Вищого господарського суду України від 08.12.2015 р., залишено в силі рішення Господарського суду Вінницької області від 17.07.2015 р. у справі №902/719/15, відповідно до якого в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників СТОВ "Поділля", оформленні протоколами №89 від 25.03.2015, №1 і №2 від 13.05.2015 р. та скасування державної реєстрації змін до виконавчих документів, відмовлено. Крім того, [PERSON], працюючи на посаді директора СТОВ «Поділля» до 25.05.2017 р., що стверджується його трудовою книжкою, знаючи про існування порушення свого права, не відшкодував заборгованість по заробітній платі, на його думку, за час вимушеного прогулу, як керівник підприємства, та не звернувся із заявою про вирішення спору безпосередньо до суду в передбачений законом строк. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, на підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до положень ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України у пункті 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, навівши в рішенні відповідні мотиви. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого та тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. В обґрунтування спричиненої йому моральної шкоди позивач [PERSON] послався на те, що невиплата йому заробітної плати позбавляє його засобів для існування. він змушений жити на випадкові доходи, докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Особливих моральних страждань йому завдало незаконне звільнення з підприємства, яке він власноруч створив і яке, фактично, є справою всього його життя. Брак особистих доходів призводить до ризику незабезпеченої старості, неможливості отримати необхідне лікування в разі потреби, неможливості допомагати дітям та онукам. Він має проблеми зі здоров'ям (цукровий діабет 2 типу), а стреси сприяють погіршенню хвороби: згідно загальновизнаних наукових досліджень, тривале перебування в стресовій ситуації здатне спровокувати або посилити симптоми цукрового діабету. Проаналізувавши обставини справи, з'ясувавши характер та глибину пов'язаних з цим моральних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу життя та виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 19000 грн. слід відмовити, оскільки позивачем не доведено обставину наявності безпосереднього причинного зв'язку між невиплатою заробітної плати та його моральними стражданнями, витрачання значного часу і зусиль для організації свого життя, позбавлення можливості реалізації життєвих планів тощо. Суд вважає, що з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля» підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 15632, 13 грн., інші вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed