Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

В січні 2008 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, який неодноразово уточнювала в ході розгляду справи по суті, до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Агрохімгарант», ТОВ «Агромехбуд», Закритого акціонерного товариства (далі - ЗАТ) "Укрспецбуд", ТОВ «Белмар», ТОВ «Слов'янський дім», Миколаївської обласної благодійної організації «Південно-український благодійний фонд», Відкритого акціонерного товариства (далі -ВАТ) «Агромехбуд», [PERSON], [PERSON], [PERSON], Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, визнання догорів недійсними, витребування частини майна із чужого незаконного володіння, визнання права на частку в статутному капіталі підприємств, стягнення грошової компенсації. (а.с.3-8; 23-28, 98-104, 202-203, 274-275 т.1; 56-57, т.2; 95-96 т.3) Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.05.2010 року були роз'єднані та виділені в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради про визнання договорів недійсними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а справі присвоєно окремий № ц-12-3629/10, що в подальшому змінено на № 2-1226/11). (а.с. 111; т.2) Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.04.2012 року цивільна справа №2-3178/11 прийнята до провадження судді Тішко Д.А. (а.с.85; т.3) В травні 2014 року позивач виклала свої позовні вимоги в остаточній редакції та просила суд в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею та [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] за кожним, витребувати зазначену квартиру у [PERSON]; визнати за нею право особистої власності на квартиру [ADDRESS] та витребувати її в [PERSON]; стягнути з [PERSON] компенсацію частини доходів, отриманих останнім в якості засновника та акціонера ТОВ "Агрохімгарант", ТОВ "Слов'янський дім", ТОВ "Украгрострой-Миколаїв", ТОВ "Агрохімконтракт", ЗАТ "Укрспецбуд" за період з 14.07.2005 р. до моменту розгляду справи. (а.с.176-182; т.3) В обґрунтування позовних вимог зазначала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 10.10.1997 р. по 13.07.2005 р., за час якого були придбані квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS]. Зазначені об'єкти нерухомості після розірвання шлюбу були незаконно відчуженні [PERSON] на користь третіх осіб, що встановлено відповідними рішеннями суддів. На думку позивача, квартира [ADDRESS] придбана за спільні кошти подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частках, в той час як квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] за її особисті кошти, які вона отримала від продажу належної їй квартири [ADDRESS]. Крім того, за час шлюбу сторонами із спільного бюджету були внесені кошти в статутні капітали підприємств, корпоративні права на які були оформлені на [PERSON] та, який до теперішнього часу одноосібно продовжує отримувати доходи від їх діяльності. На підставі зазначеного, посилаючись на норми ст.ст.57,60,61 СК України та ст.388 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги. (а.с.245-249, 250-256 т.1; 69-74 т.3) Позивач до судового засідання не з'явилася, але направила до суду свого представника, яка вимоги уточненого позову підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, але направив до суду представника, яка заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила, що на момент вчинення спірних правочинів у [PERSON] та [PERSON] були усі необхідні правові підстави та повноваження для здійснення відчуження квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS], а також були відсутні будь-які арешти на зазначене майно. Також зазначала, що [PERSON] в інтересах сім'ї були отримані кредитні кошти, що витрачались на навчання позивача, спільний відпочинок, що необхідно враховувати при вирішенні спору судом. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, просила розглядати справу без її участі та надала до суду письмові заперечення в яких зазначала, що є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS]. При цьому в 2008 році вона здійснила суттєве покращення квартири, а саме на підставі відповідних дозволів побудувала господарчу будівлю, що приналежить до спірної квартири. (а.с.42-43; т.4) Відповідач [PERSON], яка після заміжжя змінила прізвище на [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду письмові заперечення в яких зазначала, що є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS], яку придбала у [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 27.06.2008 р. Крім того, після набуття власності здійснила її капітальний ремонт із збільшенням загальної площі квартири. (а.с.36; т.4) Представники третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ТОВ "Агрохімгарант", ТОВ "Слов'янський дім", ТОВ "Украгрострой-Миколаїв", ТОВ "Агрохімконтракт", ЗАТ "Укрспецбуд" до судового засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, письмових пояснень щодо позовних вимог до суду не надали. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, оглянувши матеріали архівних цивільних справ № 2-1226/11, 2-4-2649/08(ц2-2852/09), 1-7129/2005, матеріали інвентаризаційних справ КП «ММБТІ» по вул. Радянській,12 та вул. Шевченка,56 в м. Миколаєві, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 10.10.1997 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Під час шлюбу 25.04.2000 року [PERSON] та [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] придбали у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.9; т.1) 05.03.2001 року [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу №0754-Н, зареєстрованого Універсальною біржею «Номінал» придбав у [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 13.07.2005 року сторони розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим 24.10.2005 року Заводським ВРАЦС ММУЮ, актовий запис №299. (а.с.10; т.1) Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.11.2005 року по справі № 1-7129/2005 за позовом [PERSON] було визнано дійсним договір купівлі-продажу №0754-Н від 05.03.2001 року квартири [ADDRESS], зареєстрований Універсальною біржею «Номінал», укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на зазначену квартиру. (а.с.98; т.3) 26.05.2006 року [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], продала [PERSON] квартиру [ADDRESS]. (а.с.184; т.1) 08.06.2006 року [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] продала зазначену квартиру [PERSON] (а.с.185; т.1) Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.06.2008 року по справі № 2-4-2649/08 за позовом [PERSON] було розірвано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на зазначену квартиру. Рішення набрало законної сили 17.06.2008 року. (а.с.134 т.1; справа №1226/11) Після цього, 27.06.2008 року [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] продала [PERSON] цю квартиру. (а.с. 105; т.3) 09.10.2008 року [PERSON] на підставі розпорядження адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 03.10.2008 року № 897-р замість договору від 27.06.2008 року було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. (а.с.106; т.3) Під час розгляду судами пов'язаної цивільної справи №2-1226/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Адміністрації Центрального району виконкому Миколаївської міської ради про визнання договорів недійсними , відшкодування матеріальної та моральної шкоди суди прийшли до наступних висновків. Відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.12.2012 року були визнані недійсними договір купівлі-продажу від 26.05.2006 р. квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON], а також договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2008 р. квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.188-192; т.3) Згідно рішення апеляційного суду Миколаївської області від 06.02.2014 р. рішення Центрального районного суду м. Миколаєва в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] було скасовано, та у задоволенні зазначеної позовної вимоги було відмовлено.(а.с.183-187; т.3) Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Крім того, під час розгляду справи №2-1226/11 судами встановлено, що договір купівлі-продажу від 26.05.2006 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], реєстровий № 823 було укладено з порушенням законодавства, так як позивач [PERSON] не надавала нотаріально посвідченої згоди на його укладення та відчуження спірної квартири, що підтверджується змістом договору та документами, що стали підставою для його нотаріального посвідчення. Внаслідок цього такий договір було укладено із порушенням правил ч.3 ст.65 СК України, ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України. При цьому, відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.11.2005 року по справі № 1-7129/2005 питання зміни статусу спільного майна або належності майна одному з подружжя, як його особистої власності не вирішувалося. Також, судами встановлено, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] були спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] При цьому, підставою для продажу 27.06.2008 року квартири [ADDRESS], з боку [PERSON] на користь [PERSON], що було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], реєстровий № 2961 було рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.06.2008 року, право власності на підставі якого було зареєстровано в ММБТІ 26.06.2008 року. (а.с.32-33; справа №2-2852/09) Проте зазначене рішення в подальшому було скасовано. Так, ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26.01.2009 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.06.2008 року скасовано у повному обсязі, а цивільна справа повернута до того ж суду для нового розгляду в іншому складі суду.(а.с.98-100; справа №2-2852/09). Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.03.2009 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності - відмовлено. (а.с.154; справа №2-2852/09) Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18.05.2009 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.03.2009 року було залишено без змін. (а.с.200-202; справа №2-2852/09) Також в мотивувальній частині рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.03.2009 року, що набрало законної сили встановлено, що [PERSON] під час розгляду зазначеної справи вчинив дії, направлені на виключення спірної квартири з переліку сумісно нажитого майна, що було предметом іншого спору. Таким чином, правова підстава для виникнення у [PERSON] права власності (в тому числі і права на розпорядження) на квартиру [ADDRESS], а саме відповідне рішення суду є скасованим апеляційною інстанцією, як прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нормами ч. 1 ст. 63 та 65 СК України передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності. Як роз'яснює п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, з врахуванням встановлених обставин та зазначених правових норм, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] були спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], а їх ідеальні частки в ній є рівними. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя згідно ч.2,3 ст.70 СК України не встановлено. Суд відхиляє доводи позивача, щодо набуття квартири [ADDRESS] за власні кошти, отримані від реалізації квартири [ADDRESS], так як відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, перша квартира була придбана за 15 068 грн. в той час як остання була продана за 5 800 грн. (а.с.229; т.3; 85; т.4) Крім того, проміжок часу між зазначеними правочинами складає більше 2 років. Слід також зазначити, що зі змісту договору від 25.04.2000 р. вбачається, що в якості покупців виступали обидва подружжя. Зазначене виключає виникнення у позивача права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], а надані нею докази на підтвердження цього, зокрема розписка [PERSON] від 26.02.1998 р. (а.с.197; т1.), звіт про оцінку вартості майна від 06.02.2009 р. (а.с.198-227; т.3) спростовуються змістом нотаріально посвідчених договорів, які є належними та допустими доказами по справі. Водночас, на даний момент власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], що придбала її 08.06.2006 року у [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] Після набуття права власності, [PERSON] в період до лютого 2008 року була здійснено добудова до квартири господарської будівлі площею забудови 66,9 кв.м., на яку відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.03.2008 р. було визнано право власності, яке набрало законної сили 01.04.2008 р. (а.с.49;т.4) Здійснення будівельних робіт з боку [PERSON], а також приналежність господарської будівлі літ.П до спірної квартири також вбачається із матеріалів технічної інвентаризації на зазначену адресу, технічних паспортів станом на 22.01.2001 р. та 07.02.2008 р. (а.с.45, 50-53; т.4), а також погоджень ГУ містобудівництва та архітектури Миколаївської міської ради від 12.02.2008 р., Центрального РВ ГУ МНС України в Миколаївській області від 15.02.2008 р., СЕС Центрального району м. Миколаєва від 13.02.2014 р. (а.с. 46-48; т.4) Щодо квартири [ADDRESS], то на момент розгляду справи її власником є [PERSON], яка придбала її 27.06.2008 року у [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] З матеріалів технічної інвентаризації на вказану адресу випливає, що [PERSON] було здійснено її ремонт із внутрішнім переплануванням, внаслідок чого загальна площа квартири збільшилася на 4,2 кв.м. Зазначене перепланування було легалізоване розпорядженням адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 03.10.2008 року № 897-р на підставі якого [PERSON] замість договору від 27.06.2008 року було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 09.10.2008 року, яке було зареєстровано в КП «ММБТІ» 09.10.2008 р. №16005. (а.с. 37-38; т.4) Таким чином, за час добросовісного володіння зазначеним нерухомим майном [PERSON] та [PERSON] його було суттєво змінено та поліпшено, що підтверджується об'єктивними доказами. При цьому, такі дії було здійснено зазначеними особами правомірно, так як вони відповідно до змісту ст.330 ЦК України є добросовісними набувачами. Відповідно до положень п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Хоча спірне майно і вибуло без волі одного із співласників в особі [PERSON], проте захист прав позивача шляхом витребування об'єктів нерухомості в цілому у [PERSON], [PERSON] є неможливим через те, що інший співласник в особі [PERSON] не заявляв таких позовних вимог. Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У зв'язку з чим суд не має змоги витребувати частки [PERSON] в цих квартирах, так як він не звертався про це до суду. Відповідно до змісту ч.2 п.30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З врахуванням того, що на момент розгляду справи спірне майно, що належало подружжю було відчужено на користь третіх осіб, то належним засобом захисту порушених прав [PERSON] є не витребування у добросовісних набувачів своєї частки у ньому, а отримання від [PERSON], який здійснив відчуження частки позивача без її згоди, компенсації її вартості. Проте, стягнення такої компенсації можливе лише за згодою позивача, що передбачено змістом ч.4,5 ст.71 СК України. Зазначене також випливає з того, що витребування частки нерухомого майна без згоди іншого співвласника та в ситуації, коли добросовісний набувач суттєво змінив його параметри та характеристики законом не передбачено. У зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею та [PERSON] права власності на ? частку квартири [ADDRESS] за кожним, витребування зазначеної квартири у [PERSON]; визнання право особистої власності на квартиру [ADDRESS] та витребування її в [PERSON] - слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації з [PERSON] частини доходів, отриманих останнім від діяльності ТОВ "Агрохімгарант" в розмірі 9 732 грн., ТОВ "Слов'янський дім" в розмірі 650 грн., ТОВ "Украгрострой-Миколаїв" в розмірі 61 233 грн., ТОВ "Агрохімконтракт" в розмірі 808 грн. 35 коп., ЗАТ "Укрспецбуд" в розмірі 4 980 грн. 09 коп. за період з 14.07.2005 р. до моменту розгляду справи, то суд зазначає наступне. Згідно відповіді Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції №01.06.06-21/79 від 10.04.2014 р. відповідач [PERSON] є власником частини акціонерного фонду ЗАТ "Укрспецбуд" в розмірі 250 грн. при загальній вартості 303 697 грн. Зазначене товариство було створено 05.08.2003 р. та припинено 26.06.2012 р. (а.с. 151-152; т.3). Крім того, [PERSON] були здійснені наступні внески в господарські товариства: ТОВ "Агрохімгарант", зареєстроване 21.03.2001 р., в розмірі 6 000 грн, загальний розмір статутного капіталу - 12 000 грн. (а.с. 153-154; т.3); ТОВ "Слов'янський дім", зареєтроване 19.02.2004 р., в розмірі 12 300 грн., загальний розмір статутного капіталу - 20 500 грн. (а.с.155-156; т.3); ТОВ "Украгрострой-Миколаїв", зареєстроване 27.08.2004 р., в розмірі 20 500 грн., єдиний засновник (а.с.157-159; т.3); ТОВ "Агрохімконтракт", зареєстроване 05.06.200 р. в розмірі 3 000 грн., загальний розмір статутного капіталу 10 000 грн. (а.с.160-161; т.3). Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. У постанові від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» пленум ВСУ роз'яснив, зокрема, що вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, але якщо такий вклад зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, ГК України та Законом України «Про господарські товариства». За змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав. Згідно зі ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником:1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності;3) одержаних доходів;4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці. Аналогічна норма закріплена в ст. 12 Закону України «Про господарські товариства». Таким чином, з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів (виплачених дивідендів, які не слід плутати з доходами товариства). Ці доходи мають бути фактичними, отриманими одним із подружжя у вигляді дивідендів. У ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що учасники товариства мають право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів. Ст. 88 ГК України передбачає, що учасники господарського товариства мають право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Ст. 167 ГК України встановлює корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частку прибутку (дивідендів)даної організації. Сторонами не надано доказів, що за період з 14.07.2005 р. до моменту розгляду справи, [PERSON] виплачувалися дивіденти від діяльності ТОВ "Агрохімгарант", ТОВ "Слов'янський дім", ТОВ "Украгрострой-Миколаїв", ТОВ "Агрохімконтракт", а тому вимоги позивача не обґрунтовані, оскільки позивач вправі заявити вимоги лише про стягнення частини доходів отриманих іншим подружжям, а не товариствами. Відтак вимоги позивача про стягнення 1/2 всіх доходів, одержаних від діяльності вищезазначених товариств не ґрунтуються на законі. Стосовно ЗАТ "Укрспецбуд", то зазначене підприємство є акціонерним. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерне товариство - це господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість акцій однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про цінні папери і фондовий ринок» акція є іменним цінним папером, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, а також немайнові права, передбачені законодавчими актами, які регулюють питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств. Цінні папери, згідно зі ст. 177 Цивільного кодексу України, є річчю. Тому, акції можуть бути об'єктом права спільної власності і предметом розподілу між подружжям, внаслідок чого належним способом захисту прав позивача є не стягнення частини доходів отриманих [PERSON] від діяльності цього підприємства, а поділ його акцій. У зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації з [PERSON] частини доходів отриманих останнім від діяльності ТОВ "Агрохімгарант", ТОВ "Слов'янський дім", ТОВ "Украгрострой-Миколаїв", ТОВ "Агрохімконтракт", ЗАТ "Укрспецбуд". Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати сплачені позивачем, у зв'язку із відмовою в задоволенні її позовних вимог, стягненню з відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed