Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

У червня 2016 р. до суду надійшла вищевказана позовна заява. Позовні вимоги обгрунтовані таким. 02.09.2015 р. помер чоловік позивачки [PERSON] За своє життя він мав на праві спільної власності разом із позивачкою та дочкою [PERSON] по 1/3 частини квартири [ADDRESS]. На момент смерті [PERSON] спадкоємців першої черги було двоє: позивач та дочка [PERSON], яка із заявою не зверталась, а тому вважається такою, що не прийняла спадщину. Позивач звернулась до державного нотаріуса Шосткинської міської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою державного нотаріуса від 23.06.2016 позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що надані позивачем правовстановлюючі документи на вищезазначене нерухоме майно - Свідоцтво про право власності від 16.01.1995 виданого ВО «Свема» не зареєстроване відповідним чином у відповідному державному реєстраційному органі, що суперечить вимогам ст.3 Закону України «Про державну \~реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вимогам п.п.4.14, 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Позивач вказує, що є спадкоємицею, яка прийняла спадщину, однак, оформити прийняття спадщини не має можливості у звязку з вищенаведеними обставинами, а тому просить суд визнати за нею, право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON]. Позивач в судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач (представник) в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, покладається на розсуд суду. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи таке. З доданого до позовної заяви Свідоцтва про право власності на квартиру, яке було видане ВО «Свема» на підставі розпорядження №1200 від 16.01.1995, вбачається, що співвласниками даної квартири вказані [PERSON] (позивач), [PERSON] та [PERSON] З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер 02.09.2015. З копії свідоцтва про шлюб та відмітки в паспорті вбачається, що [PERSON] був чоловіком позивача [PERSON] З листа завідувача Шосткинською міською державною нотаріальною конторою вбачається, що після смерті [PERSON] 04.03.2016 була заведена спадкова справа № 82/2016 в зв'язку з фактичним прийняттям спадщини дружиною спадкодавця - [PERSON] Дані про інших спадкоємців відсутні. З довідки КП "Укржитлокомфорт" вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] та був по день смерті зареєстрований [PERSON] З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що [PERSON] станом на день ухвалення рішення є єдиним спадкоємцем померлого [PERSON], яка прийняла спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Однак, на час чинності Цивільного кодексу УРСР момент виникнення права власності на будинки, споруди не залежав від державної реєстрації. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином, свідоцтво про право власності на житло від 16.01.1995 було належним правовстановлюючим документом, що підтверджувало повноваження осіб, зазначених у ньому як власників даного майна. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004\~ \~\~поняття охоронюваний законом інтерес, що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року № 7 якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Відповідно до вимог п.п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд вважає, що встановлення факту належності (володіння) обєкта нерухомого майна померлому спадкодавцю, який за свого життя не зареєстрував право власності згідно вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" з подальшим визнанням за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом, не суперечить Конституції і законам України, не суперечить суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved