Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про захист її права власності і визнання [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є власником житла за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, видане Третьою Дніпродзеержинською державною нотаріальною конторою від 13 травня 2011 року. Права власності на квартиру було зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 01 червня 2011 року в книзі: 111, за реєстраційним номером: 32923137 номер запису: 20692. Крім позивача, в квартирі зареєстровані її син [PERSON] та його наречена [PERSON], яка переїхала з м. Нікополь і не мала реєстрації в м.Кам'янське, у зв'язку з чим не могла працевлаштуватися та отримати закордонний паспорт, син позивача та відповідач просили зареєструвати відповідача в її квартирі, на що позивач погодилась та 17 травня 2016 року відповідача було зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. Відповідач ніколи не вселявся в їх квартиру, не проживала в ній, та через декілька днів після реєстрації розійшлась з сином позивача та припинили будь-яке спілкування. Позивач декілька разів випадково зустрічала відповідача і вона обіцяла найближчим часом знятися з реєстрації, але своїх обіцянок не виконала до теперішнього часу, чим, на думку позивача, порушує її право власника.Протягом всього часу реєстрації відповідача за адресою її власності, вона вимушені сплачувати комунальні послуги за всіх зареєстрованих в квартирі осіб. У неї є підстави для оформлення субсидії для сплати комунальних послуг, але реєстрація особи, яка фактично не є членом їх сім'ї, і яка не проживає в квартирі, не дає їй такої можливості. Крім того, вона зі своєю родиною позбавлена права користуватися та розпоряджатися власністю, оскільки в ній значиться зареєстрованою стороння для її родини людина, яка не проживає у квартирі вже тривалий час. Позивач ніколи не чинила перешкод відповідачу в користуванні квартирою. Наведені обставини у своїй сукупності слугували підставою для її звернення до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 26 листопада 2017 року було відкрито провадження у справі (а.с.21). 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п.9 п.1 Розділу ХIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Позивач в судове засідання не з'явилася, надали заяви про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судові засідання у справі не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не подала відзив. За таких обставин на підставі ст.128, ч.4 ст.223 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третя особа - відділ реєстрації Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності та винести рішення на розсуд суду. З урахуванням викладеного суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч.3 ст.211, ч.4 ст.223, 280 ЦПК України. 19 квітня 2018 року судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. За результатами повного з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до наступних висновків. Позивач [PERSON] є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією витягу від 01.06.2011 року про державну реєстрацію прав, виданим Обласним комунальним підприємством "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації" (а.с.7). Відповідач у справі [PERSON] у вказаній квартирі не проживає з травня 2016 року. Дана обставина підтверджується письмовим доказом, а саме: актом про не проживання б/н від 26 вересня 2017 року, складеним техніками КП КМР "УКОЖФ" (а.с.10). Обставина реєстрації відповідача у справі [PERSON], [INFO], із зазначенням родинних відносин "невістка" у вказаній квартирі підтверджується копією особового рахунку [NUMBER] від 04 лютого 2017 року (а.с.12) та згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідач [PERSON] станом на 22 листопада 2017 року дійсно з 17.05.2016 року зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Відповідач [PERSON] не зверталася до Дніпровського ВП Кам'янського відділу ГУНП МВС України в Дніпропетровській області про чинення їй перешкод у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується наданою інформацією за вих.№46.2/12.1709 від 17 лютого 2017 року (а.с.13). При вирішенні питання щодо позовної вимоги, суд приймає до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу УРСР, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] понад 1 (один) рік. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України, ст.316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ст.150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до абз.1, 2 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1, 2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до постанови ВСУ від 16.11.2016 року, у справі 6-709цс16, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад 6 (шість) місяців. Позивач посилається на норми ст.ст.386, 391, 405 ЦК України, хоча з позову видно, що відповідач [PERSON] фактично не є членом її сім'ї, ніколи не вселявся в її квартиру, не проживала в ній та припинила будь-які відносини з третьою особою. З огляду на це, суд не може застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами ст.405 ЦК України. За встановленими судом фактичними обставинами, спір підлягає вирішенню на підстав статей 383, 391 ЦК України, оскільки вони передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Нові імена для 146 об'єктів топоніміки Дніпродзержинська і Карнаухівки, за які перейменовуються внаслідок декомунізації, затверджені розпорядженням міського голови Дніпродзержинської міської ради "Про перейменування вулиць міста Дніпродзержинськ та селища міського типу Карнаухівка" від 19.02.2016 №57-р., [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] Відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" від 19.05.2016 № 1377-VIII, місто Дніпродзержинськ Дніпропетровської області перейменовано на місто Кам'янське. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про захист права власності і визнання відповідача, такою, яка втратила право користування квартирою [ADDRESS] підлягає задоволенню частково. З позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] ніколи фізично не перешкоджала користуватись квартирою позивачам, не проживала та не відвідувала квартиру, з часу реєстрації її в ній. Враховуючи викладене, суд вважає, що сама по собі як окрема позовна вимога про захист права власності позивача - задоволенню не підлягає. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. При вирішенні питання щодо стягнення суми судового збору за подання відповідного позову, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, в якій зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial