Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Краснокутської селищної ради Харківської області про визнання права забудовника в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до якої ввійшло право безстрокового користування земельною ділянкою, яку спадкодавець отримав на підставі рішення виконкому Краснокутської селищної ради №239 від 09.07.1991 року для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності про провулку Дачному площею 1300 кв.м. Позивач звертався до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом про визнання права власності на спадкове майно, однак рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 15.04.2019 року їй було відмовлено в задоволенні позову, так як за життя батько не оформив правовстановлюючих документів на землю та майно. На даний час позивач, будучи спадкоємцем першої черги за законом звернулася до суду з позовом та просить визнати за нею право забудовника в порядку спадкування на об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що залишився після смерті батька [PERSON] , а саме права на отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та реєстрації об`єкту незавершеного будівництва. В судове засідання позивач не з`явилася, однак надала суду заяву про підтримання позовних вимог та слухання справи у її відсутність. Представник відповідача - Краснокутської селищної ради Харківської області судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву про слухання справи у відсутність представника та при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Як вбачається з матеріалів справи, а саме свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Статтею 257 ЦК України, який набув чинності 01 січня 2004 року (ст.71 ЦК України в ред.1963 року) встановлений трирічний строк позовної давності для захисту порушеного права. Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналась про порушення свого права. Порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності. Через те, що на момент смерті спадкодавця позивач була малолітньою, а також в зв`язку з намаганням отримати спадщину в нотаріальному порядку, позивач своєчасно не звернулася до суду з позовом про захист свого порушеного права, а тому причину пропуску нею строку позовної давності суд визнає поважною та поновлює цей строк. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред.1963 року чи ЦК України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Таким чином, строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 18 листопада 1999 року, тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України, а тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Краснокутським відділом реєстрації актів громадянського стану 25.05.1999 року, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як вбачається зі ст.ст.525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст.529 ЦК України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Факт, що позивач являється донькою спадкодавця [PERSON] підтверджується свідоцтвом про її народження та про укладення шлюбу, копії яких маються в матеріалах справи. Статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , подала до Краснокутської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька дитини [PERSON] , вказавши, що після смерті залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] . Окрім цього матеріали спадкової справи містять заяву [PERSON] про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , вказавши, що після смерті залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] , а тому [PERSON] та [PERSON] , як діти спадкодавця [PERSON] мають право на спадкове майно в рівних частках, тобто по Ѕ частці спадкового майна кожен. Як вбачається з рішення виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради народних депутатів №239 від 09 липня 1991 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, то [PERSON] даним рішенням було відведено в безстрокове користування земельну ділянку та надано право індивідуального будівництва житлового будинку по [ADDRESS] площею 1300 кв. метрів. Відповідно до п. 4.18 глави 10 вищезазначеного Порядку «Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку». Згідно ч.ч 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає після завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). За пунктом 8 роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника, як таких, що входять до складу спадщини. Аналогічна позиція викладена в постанові ВГСУ від 15 березня 2017 року по справі №909/935/15. Згідно ст.331 ЦК України нерухоме майно підлягає державній реєстрації, яку може провести лише особа, яка його побудувала і яка є живою, а до моменту реєстрації вказане будинковолодіння вважається об`єктом незавершеного будівництва. Право власності на об`єкт незавершеного будівництва виникає незалежно від його державної реєстрації, адже відповідно до ч.1ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», державна реєстрація права на нерухоме майно - це вже офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно. Пунктом 8 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 встановлено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки входять до складу спадщини. Підставою звернення до суду з даним позовом є той факт, що позивач не має можливості в нотаріальному порядку здійснити оформлення свого права на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , що зумовлено об`єктивними факторами, зазначеними в позові, про що свідчить постанова Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.09.2018 року. Єдиною можливістю реалізації такого права є звернення до суду із позовом про визнання прав та обов`язків забудовника на об`єкт незавершеного будівництва, що розташований по [ADDRESS] в порядку спадкування. У листі Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року N 19-32/319 "Щодо порядку оформлення документів у разі смерті власника нерухомого майна" визначено, що оскільки на нерухоме майно не було оформлено право власності, то таке право в разі відсутності правовстановлюючих документів вирішується в судовому порядку. Згідно листа ВССУ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», визнано правильною практику судів щодо визнання за спадкоємцем майнових прав забудовника, як таких, що входять до складу спадщини. Нормами ч.1 ст.39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. №461 встановлено прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку як нерухомого майна. Також, статтею 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено житловий будинок як об`єкт нерухомого майна, стосовно якого проводиться державна реєстрація прав. При вирішенні вказаного позову, суд також приймає до уваги наступні позиції вищих суддів. Позов про превентивний захист права власності може бути пред`явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою (ВС/КГС,справа №910/5630/17, 11.04.18). Положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на законних підставах (ВС/КЦС, №597/1070/15-ц, 06.06.18). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що покійний батько позивачки за час свого життя набув право на законних підставах на будівництво житлового будинку на відведеній для цього земельній ділянці, проте [PERSON] не встиг добудувати будинок та у встановленому порядку зареєструвати право власності на нього. Враховуючи наведене та те, що після смерті батька позивачки відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема, спірний об`єкт незавершеного будівництва і вона має право на спадкування за законом належних спадкоємцю прав та обовязків, в тому числі прав та обов`язків забудовника на вказаний об`єкт незавершеного будівництва те, що позивачка по справі являється спадкоємцем за законом, яка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини; вчинила усі дії, які були необхідними для видачі свідоцтва про право на спадщину, однак з незалежних від неї причин у видачі такого їй було відмовлено, тобто позивачем було вжито всіх необхідних дій щодо визнання права власності в позасудовому порядку, про те їй було відмовлено у визнанні її права на спадкове майно (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.09.2018 №1037/02-31), а тому право [PERSON] на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті її батька є невизнаним, державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що надало позивачу, в порядку ст.4 ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до роз`яснень Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування N24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок неможливо, а потрібно визнати правильною практику судів щодо визнання за спадкоємцем майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН A3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23.03.99 року N 12/5-126. 09.11.2018. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. За умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватися самочинним, а є незавершеним. Будівництво об`єкту незавершеного будівництва відбулось на земельній ділянці, виділеній індивідуальному забудовнику [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Краснокутської селищної Ради народних депутатів №239 від 09 липня 1991 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. Однак житловий будинок було не добудовано та не було здано в експлуатацію, тому до позивача як до спадкоємця переходить право забудовника на оформлення Ѕ частки зазначеного об`єкту незавершеного будівництва у встановленому законом порядку, а вказаний об`єкт слід вважати до здачі його в експлуатацію незавершеним будівництвом. Без введення в експлуатацію майно не є нерухомістю, тому суд не може визнати право власності на об`єкт незавершеного будівництва в порядку, передбаченому ст.331 ЦК України (ВГСУ від 15 березня 2017 р. у справі №909/935/15). Відповідно до ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, у разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. На підставі викладеного суд вважає за можливе визнати за позивачем права та обв`язки забудовника спірного об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме права реєстрації об`єкту незавершеного будівництва. Що стосується вимог позивача про надання права отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, то вони задоволенню не підлягають на підставі слідуючого. Статтею 120 ЦК України, визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Також, з відповіді виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Харкіської області від 17.09.2019 №02-14/1160 вбачається, що для отримання позитивної відповіді по заяві позивача щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення змельної ділянки площею 0,13 га, розташованої за адресою [ADDRESS] , [PERSON] необхідно надати до Краснокутської селищної ради Харківської області документи на підтвердження факту родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] , а також докози на підтвердження факту визнання за [PERSON] права забудовника на недобудовану будівлю по [ADDRESS] . Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивач після проведення державної реєстрації права власності на Ѕ частку об`єкту незавершеного будівництва не позбавлений права повторно звернутися до Краснокутської селищної ради Харківської області з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення змельної ділянки, а тому в частині визнання за позивачем права отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення змельної ділянки площею 0,13 га, розташованої за адресою [ADDRESS] необхідно відмовити. Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України»,статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод. Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі Петриченко проти України (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Крім цього, у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі Бендерський проти України(№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання за позивачем прав та обв`язків забудовника спірного об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме права реєстрації об`єкту незавершеного будівництва

Outcome: partial