Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Позивач звернулась з вказаною заявою та просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також рос. [PERSON] , є однією і тією ж фізичною особою. Встановити факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON] , [INFO] , перебувала у шлюбі з [PERSON], [INFO] , укладеним 26.08.1962 та зареєстрованим Районним бюро запису актів громадянського стану Виконкому Забузької районної Ради депутатів трудящих Львівської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона 26.08.1962 уклала шлюб з [PERSON] , при цьому по батькові чоловіка було вказано « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . У свідоцтві про смерть по батькові померлого вказано « [PERSON] ». Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно, по-батькові [PERSON] , [INFO] , також записано російською мовою « [PERSON] ». Водночас паспорт серії [NUMBER] , виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві 20.09.2001, посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії, серії [NUMBER] , та посвідчення інваліда 2 групи серії [NUMBER] були видані на ім`я [PERSON] . Таким чином, у свідоцтві про одруження заявника з [PERSON] та у інших документам, виданих [PERSON] є розбіжності у написанні по батькові [PERSON] , а саме: у паспорті [PERSON] та, зокрема, свідоцтві про смерть його по батькові вказано, як « [PERSON] », а у свідоцтві про шлюб заявника та [PERSON] та паспорті від 29.01.1971 його по батькові вказано як « [PERSON] » внаслідок чого заявниця не може довести той факт, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . На звернення заявника до Солом`янського районного у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про внесення змін до актового запису цивільного стану заявник отримала відмову у внесенні змін, у зв`язку з тим, що існує різниця в написання по батькові чоловіка заявника « [PERSON] » та « [PERSON] », а також у зв`язку з тим, що в архівній копії запису акта про народження [PERSON] вказано його прізвище як « [PERSON] », а в актовому записі про шлюб та в актовому записі про смерть [PERSON] його прізвище вказано як « [PERSON] ». Отже, на сьогоднішній день заявник не може підтвердити ті факти, що [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] є однією і тією ж фізичною особою та те, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , померлим [INFO] , у зв`язку з тим, що існують розбіжності в написанні прізвища та по батькові [PERSON] . З урахуванням викладеного просила заяву задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24.03.2020 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду. Від заявника та заінтересованої особи надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, заяву підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити. Суд, врахувавши заяви заявника та заінтересованої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ) 26.08.1962 уклала шлюб з [PERSON] , при цьому по батькові чоловіка було вказано « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . У свідоцтві про смерть по батькові померлого вказано « [PERSON] ». Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно, по-батькові [PERSON] , [INFO] , також записано російською мовою « [PERSON] ». Водночас паспорт серії [NUMBER] , виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві 20.09.2001, посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії, серії [NUMBER] , та посвідчення інваліда 2 групи серії [NUMBER] були видані на ім`я [PERSON] . Таким чином, встановлено, що у свідоцтві про одруження заявника з [PERSON] та у інших документам, виданих [PERSON] є розбіжності у написанні по батькові [PERSON] , а саме: у паспорті [PERSON] та, зокрема, свідоцтві про смерть його по батькові вказано, як « [PERSON] », а у свідоцтві про шлюб заявника та [PERSON] та паспорті від 29.01.1971 його по батькові вказано як « [PERSON] ». На звернення заявника до Солом`янського районного у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про внесення змін до актового запису цивільного стану Заявник отримала відмову у внесенні змін, у зв`язку з тим, що існує різниця в написання по батькові чоловіка Заявника « [PERSON] » та « [PERSON] », а також у зв`язку з тим, що в архівній копії запису акта про народження [PERSON] вказано його прізвище як « [PERSON] », а в актовому записі про шлюб та в актовому записі про смерть [PERSON] його прізвище вказано як « [PERSON] ». Заявник є дружиною [PERSON] та спадкоємицею першої черги щодо майна померлого [PERSON] .. Іншим спадкоємцем [PERSON] є його з заявником дитина - [PERSON] на підставі свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 18.10.1963р. Московським бюро ЗАГС м.Києва. Отже, заявник не може підтвердити ті факти, що [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] є однією і тією ж фізичною особою та те, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , померлим [INFO] , у зв`язку з тим, що існують розбіжності в написанні прізвища та по батькові [PERSON] . Крім того, вказані розбіжності позбавляють права заявника отримати грошову допомогу на поховання померлого згідно зі статтею 7 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та отримати пенсію у зв`язку з втратою годувальника із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1 згідно статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». При цьому у експертному висновку №056/492-m-2 від 26.02.2020 року, проведеного на замовлення заявника, вказано, що попри розбіжності в орфографічній фіксації в наданих для експертизи документах, по батькові « [PERSON] » та « [PERSON] », « [PERSON] », а також рос. « [PERSON] », « [PERSON] » по батькові в зазначених вище документах, а також в інших документах зазначених осіб є ідентичними. Розбіжності виникли внаслідок фіксації в офіційних документах імені по батькові від варіантів особового імені [PERSON] / [PERSON] /рос. [PERSON] - розм. [PERSON], рос. розм. [PERSON] . Також в експертному висновку зазначено, що [PERSON]/[PERSON] , [PERSON]/[PERSON], [PERSON]/[PERSON], а також рос. [PERSON]/[PERSON] у наданих документах, а також в інших документах зазначених осіб є ідентичними. Заявник змушена звернутися до суду із вказаною заявою про встановлення факту родинних відносин з метою підтвердження факту належності до членів сім`ї першого ступеню спорідненості та оформлення в подальшому спадкових прав, отримання грошової допомоги на поховання та пенсії у зв`язку з втратою годувальника В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 76 ЦПК України такі дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. За правилами ст. ст. 293, ч.2 ст.315 ЦПК України в порядку окремого провадження, яке є видом непозовного цивільного судочинства, розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Виходячи зі змісту п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 р. "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. У правовій державі одним з найбільш ефективних і поширених засобів захисту прав і свобод є судовий захист. Із аналізу ст. 19 ЦПК України можна зробити висновок про те, що види провадження у цивільному судочинстві розрізняються за об`єктами судового захисту. У окремому провадженні таким виступає охоронюваний законом інтерес, тобто у цьому виді провадження встановлюються обставини, від яких у конкретної особи може виникнути, змінитися або припинитися певне суб`єктивне право, іншими словами - юридичні факти. Як зазначив у своєму рішенні Конституційний Суд України у справі 1-10/2004. від 1 грудня 2004р. поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт перший статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У рішенні по справі «Міргаль Есколано та інші протии Іспанії» від 13.01.2000 та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. На підставі викладеного, суд вважає, що заявник довела ті обставини на які вона посилалась як на підставу для задоволення вимог.

Outcome: approved