Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 25 січня 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 29 січня 2018 року. [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна. Заявлені вимоги мотивовані тим, що починаючи з 1993 року [PERSON] проживав однією сім'єю разом з [PERSON] без реєстрації шлюбу. [INFO] року у них народилась донька [PERSON]. Позивач вказує, що факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] встановлено рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2013 року у справі №712/17709/12 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи на стороні позивача [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у володінні та користуванні житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення, а тому у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України не потребує доказування. Починаючи з початку 2015 року стосунки позивача з відповідачем погіршились, подальше подружнє життя разом [PERSON] з [PERSON] виявилось неможливим і станом на теперішній час вони проживають спільно в одному будинку, але відповідач намагається виселити позивача з будинку. Досягнути згоди щодо добровільного поділу спільного сумісного майна між позивачем та відповідачем не вдалось, в зв'язку з чим, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів. Позивач зазначає, що за час спільного проживання у 2010 році [PERSON] продав належну йому на праві власності земельну ділянку загальною площею 0,08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ціна продажу земельної ділянки становила 10500 (десять тисяч п'ятсот) доларів США. В подальшому в 2012 році за виручені від продажу землі грошові кошти [PERSON] придбав нерухоме майно, а саме: будинок у [ADDRESS], загальною площею 67 м.кв., за ціною 20500 (двадцять тисяч п'ятсот) доларів США. З моменту придбання вказаного будинку було проведено його капітальний ремонт, зокрема розширено житлове приміщення та прибудований мансардний поверх. Для здійснення ремонтних робіт [PERSON] було залучено робітників, оплату праці яких він здійснював особисто. Також він купував будівельні матеріали та контролював ремонтні роботи, здійснював документальне оформлення проведених ремонтних робіт, в результаті чого [PERSON] витратив на реконструкцію будинку близько 200 тис.гривень власних грошових коштів. У вересні 2014 року позивач [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] вселились до даного будинку, проте ремонтні роботи тривають і досі. Починаючи з 1998 року і по сьогодні позивач [PERSON] працює на сезонних роботах за кордоном та отримую заробіток в середньому 1000 (одна тисяча) доларів США. Дані кошти позивач залучає для ремонту будинку. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] вважає, що дане нерухоме майно - будинок [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки жодних інших письмових домовленостей між ними досягнуто не було. Таким чином, будинок [ADDRESS] як об'єкт спільної сумісної власності, підлягає поділу по 1/2 частки на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] На підставі наведеного, позивач просить: визнати право спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на будинок [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частки будинку [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частки будинку [ADDRESS]. У процесі розгляду справи позивач в порядку ст.31 ЦПК України збільшив позовні вимоги та просить суд: встановити факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1993 року по 31.12.2015 року; визнати земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 0,05 га. в [ADDRESS], та земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1 га. в [ADDRESS], об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсними договір дарування житлового будинку в [ADDRESS], посвідчений 17.06.2016 року за № 916 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Селехман О.В., договір купівлі-продажу посвідчений 17.06.2016 року за №915 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Селехман О.В. земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,05 га., в [ADDRESS], та договір купівлі-продажу посвідчений 17.06.2016 року за №914 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Селехман О.В. земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1 га., в [ADDRESS], укладені між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,05 га., в [ADDRESS], та на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1 га., в [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених додаткових вимог позивач зазначає, що за час спільного проживання з [PERSON] ними одночасно з придбанням будинку також були придбані земельні ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,05 га., та кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1 га., в [ADDRESS], які, на думку позивача, є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] та підлягають поділу. Крім того, [PERSON] вказує, що вже за час знаходження справи у суді [PERSON] без його згоди відчужила вищезгадане майно їх доньці [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку та договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які посвідчені приватним нотаріусом Ужгородського МНО Селехман О.А. 17.06.2016 року та зареєстровані в реєстрі за № 916, №915 та №914. За таких обставин, позивач вважає, що вказані договори слід визнати недійсними відповідно до ст.203 та ст.215 ЦК України. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 26.06.2017 року до участі в справі у якості співвідповідача залучено [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, з підстав викладених в письмових поясненнях та запереченні. Відповідач [PERSON] зазначила, що з позивачем [PERSON] вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі і спільно однією сім'єю ніколи не проживала. Той факт, що у них є спільна донька [PERSON] вона не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, з підстав викладених в письмових поясненнях та запереченні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи, матерілаи цивільної справи за №712/17709/12, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] та [PERSON] він знає давно, являється далеким родичем позивача. До початку цього суду він вважав їх подружжям. Вказує, що після народження доньки [PERSON] сторони проживали у будинку батьків [PERSON] по [ADDRESS] по сусідству з ним, близько двадцяти років, вони часто приходили один до одного в гості. В 1998 році він разом з сім'єю переїхав проживати на [ADDRESS], і в гості до нього вже приходив лише [PERSON] Десь у 2012 році або на початку 2013 року [PERSON] та [PERSON] купили будинок по [ADDRESS], де вони проживають і зараз разом з донькою [PERSON] Свідок зазначає, що часто допомагав [PERSON] виконувати ремонтні роботи у будинку, зокрема проводили воду та каналізацію, світло, різні зварювальні роботи, їздив з ним за будівельними матеріалами на ринок «Краснодонців» та опалювальним котлом в м.Виноградів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що з відповідачкою [PERSON] вона познайомилась десь у 1991-1992 р.р., оскільки та була подругою її сестри, тобто вони знайомі близько 26 років, позивача [PERSON] знає років 20, їх познайомила відповідач. У сторін є спільна донька [PERSON], але після народження доньки вони спільно не проживали, [PERSON] жила на різних квартирах, а коли доньці виповнилось близько 2 років, мати позивача забрала її та дитину до їх будинку по [ADDRESS], де вже [PERSON] та [PERSON] проживали разом, як подружжя, близько 20 років, поки їх звідти не виселили через суд у 2014 році. По [ADDRESS] вони проживали по сусідству, дружили, часто «відмічали» різні свята, випивали разом, з 2012 року вже спілкувались рідше. Свідок вказує, що в період тісного спілкування з 1997 до 2012 р.р. у [PERSON] та [PERSON], як у сім'ї все було добре, іноді, як і всі, вони сварились коли позивач випивав. Під час спілкування від подружжя вона чула, що вони мають бажання купити квартиру, а десь у 2012 році ними був придбаний будинок по [ADDRESS], який знаходився у занедбаному стані. Свідок вважає, що вказаний будинок був придбаний сторонами за їх спільні кошти або кошти позивача, який до того продав свій дачний будинок та автомобіль. Після виселення з будинку по [ADDRESS], [PERSON], [PERSON] та їх донька переїхали до будинку по [ADDRESS], позивач виконував там ремонтні роботи, витрачав свої кошти, вона (свідок [PERSON].), чула, як позивач розповідав, що йде купити комп'ютер, телевізор та інше, але тепер [PERSON] заявляє, що все це належить особисто їй, що, на думку, свідка не відповідає дійсності. Від попереднього власника (продавця) будинку по [ADDRESS] їй відомо, що цей будинок [PERSON] та [PERSON] придбали, як подружжя. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знайома з відповідачкою з 1997-1998 років, вони разом працюють на ринку, дружать. Їй відомо, що у [PERSON] та [PERSON] є спільна донька, але після її народження позивачка часто ховалась від відповідача по різних квартирах, оскільки він пив та застосовував до неї фізичну силу. Певний проміжок часу [PERSON] проживала у будинку батьків позивача в м.Ужгороді, мікрорайон «Шахта», чи проживали вони з [PERSON] спільно як подружжя, вона не знає. [PERSON] довго затримувалась на ринку на роботі і чи йшла вона після цього до [PERSON] їй не відомо. Відповідача з позивачем свідок ніколи разом не бачила, іноді [PERSON] приходив на ринок, але чи допомагав він [PERSON] у бізнесі на ринку їй також нічого невідомо. Свідок вказує, що у зв'язку з постійними сварками та після того, як [PERSON] вигнали з будинку батьків позивача, вона почала збирати кошти, щоб придбати для себе і доньки будинок, просила її позичити їй гроші, але свідок відмовила. В період 2011-2012 р.р. [PERSON] придбала будинок по [ADDRESS], до якого згодом і переїхала з донькою. Через деякий час у будинку з'явився і [PERSON], проте на яких умовах він там проживає вона не знає. Позивач часто вчиняє сварки, б'є відповідачку та їх спільну доньку, виганяє їх з будинку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що проживає [ADDRESS]. По сусідству знаходився старий будинок, який продавався тривалий період часу і був занедбаний. Оскільки у цьому будинку постійно збирались підлітки, йому як представнику громадськості було дано завдання розібратися з цим питанням, а тому він був зацікавлений у тому, щоб будинок продався і в ньому з'явились нові власники. Згодом від дружини він дізнався, що будинок має намір придбати їх знайома [PERSON], яку він знає від тоді коли вона почала продавати на ринку «Зелений базар» на пл..Корятовича в м.Ужгороді. Його дружина познайомила відповідачку з власницею будинку, яка проживала на Березнянщині, вони домовились про ціну, але яку саме і хто сплачував гроші йому невідомо. Дружина йому розповідала, що [PERSON] просила позичити гроші, але вони їй відмовили. Після купівлі даного будинку відповідач розпочала його реконструкцію, під час ремонту він надавав їй деякі матеріали - дошки для «опалубки», стрем'янку, тощо. Свідок вказує, що бачив як ремонтні роботи проводили майстри, а також допомагали брати [PERSON], вони косили двір. Позивача він бачив один раз, коли той засипав канаву. Через деякий час до будинку заселилась [PERSON] та її донька, іноді там бачить [PERSON]. Коли він заходив до сусідки на свята, бачив там позивача, який проходив по кімнаті, але вони не спілкувались, а тому які у них з відповідачкою стосунки свідку невідомо. Також свідок зазначив, що часто до вказаного будинку приїздить поліція. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що проживає по сусідству з [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS]. Будинок, де проживають сторони по справі, почав перебудовуватись у 2013 році. Під час будівництва працювала бригада працівників, на місці він бачив і [PERSON], і [PERSON] Будівництво продовжувалось десь 2-3 роки. Зараз через забор тільки їх бачить. Свідок вказує, що у дружніх відносинах з позивачем та відповідачем він не був, у гості до них не ходив, разом їх як подружжя не бачив. Останній рік вони часто сваряться і до них приїздить поліція. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знайома з відповідачкою з 1998 року, познайомились вони на ринку. На початку 2012 року [PERSON] мала намір купити будинок для себе та доньки без чоловіка, вона позичала у неї 62 тис.грн. на купівлю будинку. Свідок вказує, що в березні 2012 року вона передавала кошти власниці будинку разом з відповідачем. Допитаний свідок [PERSON] показав, що в 2013 році його сім'я купила будинок за адресою [ADDRESS]. По сусідству в будинку №9 в той час проводились будівельні роботи, які виконували майстри, позивача він бачив лише у шортах. Після завершення першого поверху, [PERSON] та [PERSON] заселились до будинку. Тоді свідок думав, що вони є справжньою сім'єю, але потім між ними був конфлікт і він бачив, як приїжджала поліція. У гостях у [PERSON] та [PERSON] він не був і близько з ними не спілкувався. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що знайома з [PERSON] вона знайома близько 17 років, разом працюють на ринку. В березні 2012 року відповідачка позичала у неї гроші на купівлю будинку в сумі 1250 дол.США, в гривневому еквіваленті. [PERSON] пояснювала, що у неї важкі сімейні обставини і вона вже не може жити в будинку батьків позивача, а тому хоче купити квартиру або будинок. Свідок вказує, що [PERSON] знала лише візуально, він іноді приходив на ринок в якості покупця, чи допомагав позивач [PERSON] у її бізнесі на ринку їй не відомо. Знає, що [PERSON] є батьком доньки [PERSON], але як вони жили і які між ними стосунки вона не цікавилась. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що близько 5 років тому на весні вона позичала [PERSON] грошові кошти в сумі 2500 дол.США на купівлю будинку, згодом вона допомагала їй меблями. Відповідачка пояснювала, що хоче мати власне житло, а тому вона вирішила їй допомогти. Свідок познайомилась з відповідачкою коли та проживала разом з донькою у будинку батьків позивача [PERSON] по [ADDRESS], в одній кімнаті. Потім їх звідти виселили. [PERSON] була декілька раз у гостях у [PERSON] на [ADDRESS], коли разом повертались з роботи, але чи жили вони з позивачем однією сім'єю, їй невідомо. Десь через рік, після того як [PERSON] разом з донькою переселилась до будинку по [ADDRESS], свідок була у неї на день народженні. Там був і [PERSON], але чи проживав він будинку, чи прийшов привітати, вона не знає. Суд враховує, що згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 квітня 2013 року та додатковим рішенням того ж суду від 30 квітня 2013 року по справі № 712/17709/12 позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод у володінні та користуванні житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення задоволено повністю. Постановлено усунути перешкоди у володінні та користуванні належним [PERSON] житловим будинком в [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх виселення без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання розподілу судових витрат. Згідно ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2013 року вказане рішення залишено без змін. Судами було встановлено, що на підставі договору дарування від 07.09.2012 року позивачеві [PERSON] належить на праві власності житловий будинок та земельна ділянка на якій цей будинок розташований за адресою: [ADDRESS]. В даному будинку крім позивача проживають його дружина, син, батьки та відповідач [PERSON] (брат позивача) з дружиною і дочкою. Крім того, судом враховуються додані до заперечення позову пояснення відповідача по справі [PERSON]. Так, відповідно до висновку Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області по зверненню гр..[PERSON] від 07 серпня 2015 року, відповідач [PERSON] 03.08.2015 року зверталась в Ужгородський МВ УМВС України в Закарпатській області з заявою про вчинення сварки, за місцем спільного проживання в [ADDRESS] з її цивільним чоловіком [PERSON], [INFO]. Крім того, згідно висновку Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області по зверненню гр.. [PERSON] від 26.12.2015 року, відповідач [PERSON] 25.12.2015 року зверталась в Ужгородський МВ УМВС України в Закарпатській області з заявою про вчинення сварки та нанесення тілесних ушкоджень, за місцем спільного проживання в [ADDRESS] з її співмешканцем [PERSON], [INFO]. Сторони по справі не заперечували, що [PERSON] [INFO], є спільною дитиною позивача [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, суд приходить до висновку, що доказами дослідженими в судовому засіданні фактично підтверджується факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю, як чоловіка та жінки без шлюбу з листопада 1996 року до 26.12.2015 року. Враховуючи, те що правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживали однією сім"єю без укладення шлюбу в оргнах РАГСУ, в різні періоди регулювались законодавством в Україні по різному, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні особливості. Так в період до 01.01.2004 року шлюбні та сімейні відносини в Україні регулювались Кодексом про шлюб та сімю України, затвердженим законом Української РСР від 220.06.1969 року №2006 (далі- КпШС України). Відповідно до ст.6,13 КпШС України правове регулювання шлюбних і сімейних відносин в Україні здійснювалось тільки державою. В цей період визнавався тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Права і обовязки подружжя породжував лише шлюб, укладений в державних органах РАГС. Час виникнення прав та обовязків подружжя визначався моментом реєстрації шлюбу в органах РАГС. Згідно до положень ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. За частиною першою статті 21 СК України подружжя утворюється тільки на підставі шлюбу -добровільного сімейного союзу жінки та чоловіка, зареєстрованого в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 36 СК України саме шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини другої статті 21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3). За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч.2 ст.3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС України), яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 та ст.256 ЦПК України, роз'яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що має юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. При наявності спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження встановлення факту і вирішення спору про право розглядається у позовному провадженні. У звязку з прийняттям нового Cімейного кодексу України від 11.10.2002 року №12947, що набрав чинності з 01.01.2004 року, його стаття 36 встановлює, що шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя, а в ч.1.2 ст.21 СК України підкреслюється, що проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу, зареєстрованого у державному органі реєстрації актів цивільного стану, не є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Однак відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Таким чином, у зв'язку з прийняттям нового СК України у питаннях виникнення права сумісної власності виникла потреба у встановленні факту проживання однією сімєю. З 01.09.2005 року набрав чинності ЦПК України №1618 в редакції від 18.03.2004 року, відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суди одержали можливість розглядати справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Отже з вищенаведеного випливає, що суд має право вирішувати питання про те, чи мав місце факт проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без шлюбу, і цей факт має юридичне значення щодо поділу майна, придбаного в період проживання чоловіка те жінки без реєстрації шлюбу в період часу, починаючи з 01.01.2004 року, коли набрав чинності новий СК України. Також при вирішення даного питання суд враховує п.20 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 20.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають в іншому шлюбі між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. З досліджених судом доказів та показань свідків встановлено, що у період з листопада 1996 року по 26 грудня 2015 року [PERSON] та [PERSON] спільно проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, були пов'язані спільним побутом і мали взаємні права та обов'язки. Разом з тим, приймаючи до уваги, що до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, а тому встановлення факту проживання однією сім'єю можливо лише з 01 січня 2004 року, суд вважає за можливе встановити факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 26 грудня 2015 року. Що стосується позовних вимог [PERSON] про належність позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності вказаного в позові нерухомого майна, слід зазначити наступне. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. 01 березня 2012 року згідно договору купівлі-продажу нерухомо майна та договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н.Ю. та зареєстрованих в реєстрі за №204, №206 та №210, відповідно, [PERSON] придбала у [PERSON] належні їй на праві приватної власності будинок за номером [ADDRESS] разом з надвірними будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], а також земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходяться за адресою [ADDRESS]. Твердження позивача про те, що вказаний житловий будинок та земельні ділянки були придбані ним за виручені від продажу у 2010 році земельної ділянки кошти, а також проведення ним капітального ремонту в будинку не знайшли свого підтвердження. Як слідує з пояснень відповідачки [PERSON] кошти на купівлю будинку та прилежної до нього земельної ділянки частково в сумі 8700 дол.США були зібрані нею особисто, іншу частину коштів вона позичала від знайомих, а саме: [PERSON] у сумі 62 тис.грн.; [PERSON] у сумі 1250 дол.США; [PERSON] у сумі 2500 дол.США. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт надання [PERSON] позики для придбання останньою житлового будинку з земельною ділянкою за адресою [ADDRESS]. Факт проживання [PERSON] у вказаному будинку з дозволу [PERSON] не є підтвердженням факту набуття майна в результаті спільної праці чи за спільні кошти. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що з метою проведення капітального ремонту житлового будинку упродовж 2013-2015 р.р. [PERSON] отримала декілька кредитів у ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» («КредитМаркет»), ПАТ «А-Банк», ПАТ «Ідея Банк», ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ «Альфа-Банк», грошові кошти за якими витратила на придбання вхідних дверей та вікон, придбання енергозберігаючих матеріалів, будівельних матеріалів (цегла, пиломатеріали, вапно, цемент, арматуру, покриття для підлоги, сантехнічні матеріали тощо), що підтверджується копіями кредитних договорів, договорів купівлі-продажу, видатковими накладними та іншими розрахунковими документами, які досліджувались в судовому засіданні. Окрім того, на замовлення [PERSON] були виготовлені архітектурні дозвільні документи - технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна від 28.12.2012 року, будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку з розширенням на власній земельній ділянці від 14.03.2013 року, проект реконструкції з розширенням власного житлового будинку на власній земельній ділянці по [ADDRESS], а також здійснено підключення будинку до енерго та газопостачання, про що свідчать договір про користування Верховний Суд України в постанові від 23.09.2015року у справі №6-1026цс15 висловив правову позицію і зазначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо :1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї ( при цьому спільною працею слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Крім цього, будинок [ADDRESS] та земельні ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,0500 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходяться за вказаною адресою, згідно договору купівлі-продажу нерухомо майна та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 березня 2012 року належали [PERSON] та є її особистою власністю, виходячи з договорів купівлі-продажу, де в п. 15 та відповідно в п.8 зазначено, що покупець [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебуває та грошові кошти, що витрачаються на придбання житлового будинку та земельних ділянок за цими договорами, є її особистою приватною власністю. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази факту внесення позивачем грошових коштів при придбанні спірного майна або проведення реконструкції та ремонту такого майна, навіть не надано доказів про наявність у нього таких коштів на момент придбання майна та джерел їх походження. Доказів того, що [PERSON] поніс будь-які витрати, пов'язанні з придбанням вказаного нерухомого майна, приймав участь у купівлі будівельних матеріалів для проведення капітального ремонту чи реконструкції у матеріалах відсутні. Надана позивачем заява про отримання коштів 22 квітня 2010 року в якості оплати вартості земельної ділянки, сама по собі, не може бути доказом щодо джерела придбання спірного майна через два роки. За таких обставин, суд вважає, що підстав для визнання будинку [ADDRESS] земельних ділянок площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,0500 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходяться за вказаною адресою спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] та їх поділ не має, а тому в задоволенні позовної заяви в цій частині слід відмовити. Вирішуючи питання щодо заявленої [PERSON] вимоги про визнання недійсними договору дарування житлового будинку в [ADDRESS], посвідченого 17.06.2016 року за №916 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Селехман О.В., договору купівлі-продажу посвідченого 17.06.2016 року за №915 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Селехман О.В. земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,05 га., в [ADDRESS], та договору купівлі-продажу посвідченого 17.06.2016 року за №914 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Селехман О.В. земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1 га., в [ADDRESS], що укладені між [PERSON] та [PERSON], суд приймає до уваги наступне. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині позивач вказує на те, що укладенні 17.06.2017 року [PERSON] договори мають бути визнані недійсними відповідно до ст.ст.203, 215 ЦК України. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно роз'яснень, що містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, 17 червня 2017 року [PERSON], на підстав нотаріально посвідченого приватним нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. договору дарування, подарувала своїй доньці [PERSON] належний їй на праві власності житловий будинок по [ADDRESS]. Того ж дня, [PERSON] на підставі нотаріально посвідчених договорів, відчужила [PERSON] належні їй земельну ділянку площею 0,05 га., кадастровий номер [NUMBER], та земельну ділянку площею 0,1 га., кадастровий номер [NUMBER], в [ADDRESS]. Згідно ст.655 ЦПК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Із добутих у судовому засіданні доказів встановлено, що на момент вчинення оспорюваних договорів [PERSON], діяла з дотриманням вимог законодавства, оскільки як власник майна у відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності згідно ст.41 Конституції України є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Позивач не довів суду, що договір дарування житлового будинку та договори купівлі продажу земельних ділянок [PERSON] вчинено з порушенням вимог ст.203 ЦК України, зокрема вимог щодо обсягу цивільної дієздатності учасників правочину та їх волевиявлення, щодо настання реальних правових наслідків правочину. Зміст вказаних правочинів не суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також не порушує права позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] в цій частині є безпідставними, необґрунтованими, недоведеними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] з урахуванням пропорційності задоволених вимог на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 551,20 гривень.

Outcome: partial