Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

24.03.2016 року представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся із позовом до [PERSON], в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 851/11/27-11/6-494 від 26.05.2006 року, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 64,3 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є власністю відповідача; визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», надати ПАТ «Укрсоцбанк» право на продаж предмету іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною продажу на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; надати право ПАТ «Укрсоцбанк» за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за договором кредиту № 851/10/27-11/6-264 від 26.05.2006 року в сумі 724960 грн. 56 коп. та всі витрати, пов'язані зі збереженням та реалізацією предмету іпотеки; виселити з трикімнатної квартири, загальною площею 64,3 кв. м., що знаходиться за адресою: Харківська область, [ADDRESS] усіх мешканців, без надання іншого жилого приміщення; зняти з реєстраційного обліку з трикімнатної квартири, загальною площею 64,3 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] усіх мешканців та стягнути з відповідача сплачений судовий збір за подання даного позову в сумі 12244 грн. 13 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилається на наступне. 26 травня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі начальника Наукового відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» [PERSON], правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту №851/10/27-11/6-264 на придбання нерухомого майна. 26 травня 2006 року між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» (на теперішній час ПАТ «Укрсоцбанк») в забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту було укладено іпотечний договір №851/11/27-11/6-494, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1961 (надалі Договір іпотеки), згідно умов якого відповідачем в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 64,3 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є власністю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 1958, та у разі невиконання або неналежного виконання Боржником зобов'язань за Договором кредиту позивач має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Оскільки у відповідача перед Банком виникла заборгованість за кредитом у розмірі 724960 грн. 56 коп., позивач просить свої вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити. Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи розглядався належним чином, причини неявки суду не повідомив, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 29.04.2016 року, у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, надав письмові заперечення, в яких вказав, що відповідач вважає зазначені вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з того, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом Іпотеки згідно і статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступне. 26 травня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі начальника Наукового відділення ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» [PERSON], правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту №851/10/27-11/6-264 на придбання нерухомого майна. Відповідно до п. 1.1. Договору кредиту, Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) доларів США 00 центів, зі сплатою 11,45 % процентів річних, за користування кредитними коштами з щомісячним погашенням основної заборгованості згідно графіка погашення заборгованості по кредиту до 10 числа кожного місяця (п. 1.1. Договору кредиту) та кінцевим терміном погашення кредиту 10.05.2026 року надалі за текстом - «Кредит» (включно) на умовах, визначених цим Договором. 26 травня 2006 року між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» (на теперішній час ПАТ «Укрсоцбанк») в забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту було укладено іпотечний договір №851/11/27-11/6-494, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1961 (надалі Договір іпотеки), згідно умов якого відповідачем в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 64,3 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є власністю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2006 року, (посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 1958. Відповідно до умов Договору кредиту (п. п. 3.3.7., 3.3.8.) Відповідач взяв на себе зобов'язання забезпечувати повернення кредиту, відсотків за його використання, а також сплати штрафних санкцій у разі невиконання кредитних зобов'язань у визначений термін. Позивачем умови Кредитного договору були виконанні та надано Відповідачу грошові кошти в сумі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) доларів США 00 центів. Однак у зв'язку із неналежним виконанням прийнятих на себе зобов'язань за кредитним договором, за Відповідачем станом на 05.11.2015 року існує заборгованість за договором кредиту № 851/10/27-11/6-264 від 26.05.2006 року у розмірі 31 408 (тридцять одна тисяча чотириста вісім) доларів США 83 центи, що складає 724 960 (сімсот двадцять чотири тисячі дев'ятсот шістдесят) гривень 56 копійок (курс долара на дату складання розрахзнку за курсом НБУ дорівнює 23.081425 гривень за 1 долар США) і складається із: Долар США Грн. Суми заборгованості за кредитом 28\~125.35 649\~173.16 Суми заборгованості за відсотками 2 512.47 57 991.37 Розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 328.17 7 574.54 Розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 442.84 10 221.49 Загальна сума заборгованості 31408.83 724 960.56 Ст. 629 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - «ЦК») визначено, що «договір є обов'язковим для виконання сторонами». Ст. 1054 ЦК встановлено, що «за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти». Частиною 1 ст. 509 ЦК зазначає, що «зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку». Відповідно до ст. 525 ЦК одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК «зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться». Згідно зі ст. 536 ЦК «за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами». Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК «якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)». Ст. 610 ЦК зазначає, що «порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання)». Боржник, порушуючи виконання умов п. п. 3.3.7., 3.3.8. Договору кредиту в односторонньому порядку, всупереч ст. 526, 530, 629 ЦК припинив повертати основну суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом. Тим самим Боржник порушив норми ст. 1054 ЦК, згідно з якою позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити відсотки, ст. 1049 ЦК, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позику в строк та в порядку, встановленому договором. Крім того, відповідно п. 4.2. Договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Боржником зобов'язань за Договором кредиту Позивач має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Відповідно п, 4.6. Договору іпотеки Позивач за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки у тому числі шляхом продажу Предмета іпотеки будь-який особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», (п. 4.6.1. Договору іпотеки). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом частини першої статті 41 Закону «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Враховуючи викладене вимоги позивача щодо звернення стягнення шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про виселення з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] усіх мешканців, без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з реєстраційного обліку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 ЗУ "Про іпотеку" в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивачем не конкретизовано коло осіб, які підлягають на його думку виселенню та не надано жодних доказів реєстрації за вказаною адресою відповідача. Підтвердження того факту, що позивач звертався до осіб, які мешкають у квартирі за адресою: [ADDRESS], окрім відповідача, з вимогою про добровільне виселення матеріали справи не містять, як і взагалі відсутні дані стосовно таких осіб. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норми статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло. З договору іпотеки вбачається, що вказана квартира [ADDRESS], яка була предметом іпотеки, належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1958, тобто був придбаний не за рахунок кредитних коштів. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, та, зокрема, недотримання порядку, передбаченого змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, є підставами для відмови в задоволенні позову про виселення. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі № 6-875цс15, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень. Питання судових витрат суд вирішує у порядку ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial