Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON], в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, малолітній дитини - [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON], до досягнення нею 16 років, тобто до [INFO] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02.10.2015 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.08.2017 року. Від шлюбу є донька - [PERSON], [INFO] яка постійно проживає з позивачем. Після розірвання шлюбу відповідач майже не спілкується, ані з позивачем, ані з донькою. Долею доньки не цікавиться, матеріально не підтримує та уникає будь-яких контактів з ними. Зокрема, відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд малолітньої доньки за кордон у супроводі матері для відпочинку та оздоровлення. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить.. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом. Окрім того, разом з позовною заявою подано клопотання в якому позивач просила звільнити її від сплати судового збору за подання вищезазначеної позовної заяви, оскільки її доходи невеликі та складаються з отримання нею соціальних виплат (а.с.10-11). Позивач [PERSON] в судові засідання 02.04.2018 року, 24.04.2018 року, 24.05.2018 року жодного разу не з'являлася, надавши заяви про підтримання позовних вимог та з проханням провести судові засідання за її відсутністю.(а.с.35;41;42). Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи були сповіщені належним чином.(а.с.32). Заперечуючи проти задоволення позову, представником відповідача [PERSON] до суду наданий відзив на позовну заяву, який він обґрунтував тим, що твердження позивача [PERSON] про самоусунення [PERSON] від виховання та спілкування з донькою [PERSON], як батька, є неправдивими. Відповідач на протязі півтора року регулярно, не менше одного разу на тиждень відвідував доньку, що підтверджується письмовими показами сусідки [PERSON], яка проживає з позивачем в одному будинку. Вдповідач н адає матеріальну допомогу доньці. Зазачав, що відповідач ніколи не перешкоджав вирішити питання щодо виїзду доньки на лікування, оскільки зацікавлений розвитком дитини. Звертав увагу суду, що позивач ставить питання про необхідність надання дозволу на виїзд дитини за кордон для лікування, при цьому не надавши жодного доказу або рекомендації лікаря на підтвердження стану здоров`я доньки та не вказавши темін та країну перебування. Вважав, що таким чином позивач фактично намагається позбавити можливості батька дитини брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою, тому в позовних вимогах [PERSON] просив відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, врахувавши заяви сторін та відзив відповідача, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, з 02.10.2015 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.08.2017 року, що підтверджується копією рішення, яке набрало законної сили 18.08.2017 року та сторонами не оскаржувалося.(а.с. 7). Від шлюбу у сторін [INFO] народилася донька - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, зареєстрованого та виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції.(а.с.8). З копії довідки №51 (виписки з домової книги про склад родини та реєстрації) вбачається, що до складу сімі`ї позивача входить донька [PERSON], 2015 року народження (а.с.9). Будь-яких інших документів на обґрунтування позову, позивачем не надано. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] в обґрунтування незгоди з позовом надано до суду: -копію заяви [PERSON], яка є сусідкою позивача та підтвердила факт дбайливого ставлення [PERSON] до його доньки [PERSON], оскільки батько регулярно на протязі півтора років один - два рази на тиждень постійно провідує свою доньку, ходить з нею на прогулянки, приносить дитині подарунки та гостинці. Відповідача [PERSON] знає, як ввічливого та доброзичливого чоловіка, який на її думку до всього ставиться дуже відповідально (а.с.25); -копії чеків, якими підтверджується факт надання матеріального забезпечення доньці (а.с.26). Відповідно до положеньстатті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначеноЗаконом України від 21 січня 1994 року N 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"та статтей 141, 153, 157 СК України. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. При таких обставинах, вимоги позивача про надання судом дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька без зазначення конкретного строку та країни, не передбачені законодавством України. Таким чином, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивачем не надано жодного документу на обґрунтування позовних вимог, не вказана країна та період її відвідування, суд дійшов висновку про відмову у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Вказана думка суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові ВС по справі N 705/2898/17-ц від 23.04.2018 року, яку, у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, суд повинен врахувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. У статті 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача. Оскільки при зверненні до суду позивач не сплачувала судовий збір у розмірі 704.80 грн., а підстави для звільнення її від його сплати відсутні, тому зазначена сума судового збору підлягає стягненню з позивача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved