Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В процесі розгляду цивільної справи представник позивача збільшив позовні вимоги та просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КІМОGK01550151 від 22.08.2007 р. в розмірі 2 709 541,20 грн, - звернути стягнення на нежиле приміщення та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаних предметів іпотеки ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного договору №КІМОGK01550151 від 22.08.2007 р. між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON], останній отримав кредит у розмірі 1132516,42 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.08.2012 року. В забезпечення виконання вказаного договору між сторонами був укладений договір іпотеки №144, згідно якого відповідач надав в іпотеку нежиле приміщення, загальною площею 81,00 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить йому на праві власності. Посилається на ст.6 ЗУ «Про іпотеку» та вказує, що іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки та яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі документу зазначеного у договорі іпотеки. Земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS]. В подальшому відповідачем були допущені порушення виконання умов кредитного договору, в результаті чого станом на 21.11.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 2 709 541,20 грн, у зв'язку з чим просив звернути стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В судове засідання представник позивача не з'явився, надавши до канцелярії суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, справу розглядати у його відсутність. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, представник відповідача подав через канцелярію суду заяву, згідно якої підтримує заперечення проти позову, просить відмовити у задоволенні позову та слухати справу без його участі. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату та час слухання справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 серпня 2007 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником всіх прав та обов'язків згідно Статуту є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №КІМОGK01550151, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 1132516,42 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.08.2012 року (Том 1 а.с.3 (зворот)-5). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником всіх прав та обов'язків згідно Статуту є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений договір іпотеки нежитлових приміщень, посвідчений 22.08.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого відповідач надав в іпотеку нежиле приміщення, загальною площею 81,00 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить йому на праві власності згідно договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 22.08.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (Том 1 а.с. 6-8). Предметом договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.33.3 цього договору, в забезпечення виконання зобов'язань іпотекодавця перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Відповідно до вказаного пункту договору іпотеки, в забезпечення зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно: нежиле приміщення, загальною площею 81,00 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на праві власності . Згідно з пунктом 33.4 договору іпотеки, сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 2 010 072 грн 00 коп. Пунктом 33.2 договору іпотеки визначено, що погашення за кредитним договором здійснюється з 22.08.2007 по 22.08.2012 та періодом сплати вважається період з 14 по 20 число кожного місяця. Відповідач зобов'язання з повернення кредиту згідно графіку та сплати відсотків не виконав, чим порушив умови кредитного договору. У результаті порушення з боку [PERSON] зобов'язань, заборгованість перед позивачем за кредитним договором станом на 21.11.2013 р. складає 2 709 541,20 грн, в тому числі: - 878 921,00 грн - заборгованість за кредитом; - 1 610 153,63 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 91 202,50 грн - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 250 грн - штраф (фіксована частина); - 129 013,87 грн - штраф (відсоток від суми заборгованості). Відповідно до ст. ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2010 року визнано недійсним п.4.1 кредитного договору №КІМОGK01550151 від 22.08.2007 р., укладеного між ЗАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] У вказаному судовому рішенні суд прийшов до висновку про те, що встановлення у п.4.1 пені у розмірі 3 % річних є несправедливою умовою договору у розумінні ч.2, п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки такий розмір пені значно перевищує 50% розміру відсотків за користування кредитом та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача - суперечить положенням п.6 ч.1 ст.3 абз.2 ч.3 ст.6, ч.1 ст.203, ч.3 ст.509 ЦК України, ст.3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів» та є підставою для застосування ч.1 ст.215, 217 ЦК України, та визнання цих положень договору недійсними за рішенням суду (том 1 а.с.61-63). Крім того, у поданих запереченнях представник відповідача [PERSON] надає обґрунтування щодо необхідності зменшити розмір пені за рішенням суду та застосувати позовну давність строком в один рік в порядку п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Суд не приймає до уваги вказані доводи представника відповідача, так як позивач у збільшених позовних вимогах не ставить вимог про стягнення пені з відповідача взагалі. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року визнано за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення групи приміщень №42 /літ.А/, загальною площею 81,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 310 839,90 грн компенсації. Зазначене рішення суду набрало законної сили. Також у вказаному рішенні суду є встановлена обставина відносно того, що кредитний договір та договір іпотеки нежитлових приміщень були укладені за згодою [PERSON] Тобто, на момент укладення кредитного договору №КІМОGK01550151 від 22.08.2007 р. та договору іпотеки №144 від 22.08.2007 третя особа по справі [PERSON] була обізнана про наслідки та не заперечувала проти укладення вказаних договорів. Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 12.09.2011 зареєстровано заборону відчуження нерухомого майна - нежилого приміщення по вул. Урицького, 41 в м. Києві (Том 1 а.с.131-134). Частиною 1 ст.575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до п.36 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (надалі - Постанова) у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають врахувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. З огляду на вищевикладені норми, перехід до набувача прав і обов'язків іпотекодателя, при умові дійсності договору іпотеки, не ставиться в залежність від того, чи існував на момент переходу права власності запис про заборону відчуження предмету іпотеки в Єдиному реєстрі заборон та Державному реєстрі іпотек. Суд приходить до висновку, що до нового власника предмета іпотеки [PERSON] переходять усі права та обов'язки за договором іпотеки від 22.08.2007 р. Крім того, п.40 Постанови встановлено, що якщо будівля (споруда), у тому числі й об'єкт незавершеного будівництва, що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, такий об'єкт нерухомості передається в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій він розташований (статті 5 - 6, 16 Закону України "Про іпотеку"). Те саме стосується й земельної ділянки, яка на час укладення договору іпотеки знаходилась у користуванні іпотекодавця, а на момент вирішення спору - в його власності. У зв'язку із цим при зверненні стягнення на будівлю (споруду) чи об'єкт незавершеного будівництва при наведених вище умовах підлягає звернення стягнення й на земельну ділянку, на якій розташовано об'єкт нерухомості. Зобов'язання перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» залишаються не виконаними, у зв'язку з чим позивач правомірно просить звернути стягнення на іпотечне майно. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2010 року задоволено позовну заяву ПАТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №КІМОGK01550151 від 22.08.2007 р. в сумі 1597428,71 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили. У своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що наявність вище вказаного судового рішення про стягнення заборгованості та розгляду позовної заяви про звернення стягнення на іпотечне майно може призвести до подвійного стягнення заборгованості. Стосовно вказаних доводів суд зазначає наступне. Згідно зі ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2010 року не виконано. Суд приходить до висновку про те, що оскільки за кредитним договором утворилась заборгованість, розмір якої доведено, то згідно ст.33 ЗУ «Про іпотеку» позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виключає права позивача на обрання і такого способу судового захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки (п.9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Отже, наявність рішення суду про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке визначає можливість банку звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу його будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку». Однак позичальником умови договору кредиту належним чином не виконувались. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Факт неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов'язань і наявність підтверджується наявними у матеріалах справи наданими позивачем розширеними розрахунками заборгованості, якими підтверджується заявлений банком розмір загального боргу позичальника. При цьому, судом не приймаються заперечення відповідача проти позову в частині необґрунтованості заявленого банком загального розміру кредитної заборгованості з огляду на те, що у ході розгляду даної справи відповідачем не було подано контррозрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, не подавались будь-які докази щодо невідповідності обставинам справи здійсненого кредитором розрахунку боргу. Відтак заборгованість відповідача за кредитним договором №КІМОGK01550151 від 22.08.2007 р. в розмірі 2 709 541,20 грн доведена кредитором належними і допустимими доказами і спростована відповідачем не була. Відповідно до ч.1 ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення на предмет застави. Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Викладене свідчить про наявність підстав на звернення стягнення банком на предмет іпотеки в рахунок задоволення своїх вимог за кредитним договором №КІМОGK01550151 від 22.08.2007 р. Відповідно до статей 590, 591 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», то суд у своєму рішенні може встановити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки або шляхом проведення прилюдних торгів, або із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином і застосування судом процедури продажу іпотекодержателем предмета іпотеки у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» і продаж забезпеченого іпотекою майна з прилюдних торгів у ході виконавчого провадження є встановленими законодавцем способами звернення стягнення на предмет іпотеки, кожен із яких суд застосовує, враховуючи характер спірних правовідносин сторін. Відтак, якщо при ухваленні рішення, суд із частковим задоволенням позову застосує спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу його з прилюдних торгів у ході виконавчого провадження, то у такому разі суд не виходить за межі заявлених позивачем позовних вимог, навіть у випадку, якщо стягувач просить звернути стягнення, шляхом продажу предмета іпотеки у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». Так, у даному разі, позовною вимогою, яка визначає і предмет позову, є вимога про захист порушеного права іпотекодержателя, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак суд може застосовувати будь-який із способів звернення стягнення, передбачених законодавцем у ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи викладене, задля забезпечення захисту цивільних майнових, житлових та інших конституційних прав і законних інтересів сторін даного спору, суд вважає за необхідне, задовольнити даний позов частково і звернути стягнення на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» на предмет іпотеки, яким є нежитлове приміщення, розташоване на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу його з прилюдних торгів у ході виконавчого провадження за початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial