Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, з тих підстав, що як стверджує, 03.12.2018 в с. Джулинка Бершадського району Вінницької області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля "MITSUBISHI 200", реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який внаслідок ДТП від отриманих травм помер. Оскільки позивач - мати по відношенні до загиблого, у зв`язку із його смертю їй спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді та у втраті позивачем годувальника. Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ 3341782, який діяв на момент настання ДТП станом на 03.12.2018. 03.12.2018 за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018020090000661 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 26.12.2018 старшим слідчим СВ Бершадського ВП ГУІШ у Вінницькій області Побережним Б.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12018020090000661 у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України. Проте, відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано унаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право[ договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що с джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Позивач має всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену йому шкоду. Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам є застрахована, позивач вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача. І таке право вибору, як відновити своє порушене право, це виключне право позивача, і ніхто не може йому вказувати, як його відновлювати, оскільки таке гарантоване законом. 12.11.2019 відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування, що включає лише відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 44 676,00 грн., а в частині здійснення виплати страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника відмовив у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують перебування позивача на утриманні у загиблого сина. Оскільки таке рішення страховика суперечить вимогам чинного законодавства України, то позивачем прийнято рішення звернутися в суд за захистом своїх порушених прав та інтересів, просить стягнути з відповідача 134 028,00 грн. (з розрахунку 3723 х 36 = 134028) страхового відшкодування, пов`язаного із втратою позивачем годувальника. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ієговська А.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач приватне акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить справу розглядати без участі представника, проти позову заперечує в повному обсязі. При ухваленні рішення просить прийняти до уваги відзив на позовну заяву. Згідно відзиву на позовну заяву, серед іншого, позивач стверджує, що за змістом абз. 1 ч. 1ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Ч.2 ст. 1200 ЦК України встановлено, що особам, визначеним у пунктах 1-5 ч.1 цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи; непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання та дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання (постанова ВС/КЦС від 18.04.2018 у справі № 165/325/17). Позивач на день смерті сина була пенсіонером, тобто у розумінні положень національного законодавства, є непрацездатною особою. Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № б «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, (постанова ВС/КЦС від 18.04,2018 у справі № 165/325/17, постанова ВС/КЦС від 09.09.2020 у справі № 215/5896/18, постанова ВС/КЦС від 09.07.2020 у справі № 756/8644/19. З поданих представником позивача доказів видно, що офіційного доходу у померлого [PERSON] на день настання смерті не було (зворотнього позивачем та представником позивача не доведено). Підтвердження будь-якими належними та допустимими доказами, що певну суму грошових коштів позивач щомісячно отримувала від свого сина також не було здійснено. Яку суму коштів надавав своїй матері щомісячно для її утримання також встановити з поданих представником доказів не представляється можливим, не була така сума названа і позивачем і у позовній заяві. Таким чином, вимоги ст. 27 Закону та ст. 1200 ЦК України не виконані у повному обсязі, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б офіційний заробіток [PERSON] , перебування позивача на утриманні [PERSON] та яку суму грошових коштів отримувала позивач щомісячно від свого сина. Окрім цього позивачем не було надано довідки про доходи, аби встановити чи вона є особою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Враховуючи вищевказане, позовні вимоги до ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ» є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просить в позові відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] просить позов задовольнити та слухати справу без нього. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Факт досягнення пенсійного віку позивачем підтверджується її пенсійним посвідченням серії [NUMBER] , виданого 25.11.2009 та встановлення їй першої групи інвалідності підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №704216, виданої 30.07.2012. Ці факти в судовому засіданні не заперечують сторони та їх представники, у суду відсутні сумніви у добровільності визнання цих обставин та їх достовірності. Окрім цього, відповідно до довідок, виданих виконкомом Джулинської сільської ради Бершадського (Гайсинського) району Вінницької області до складу сім`ї загиблого [PERSON] входила лише мати [PERSON] , 1954 р.н., [PERSON] , 1954 р.н. дійсно перебувала на утриманні сина [PERSON] , оскільки є інвалідом І групи загального захворювання, [PERSON] , який помер [INFO] на час смерті не був одружений та сім`ї не мав, [PERSON] дійсно є мамою одиночкою, її син [PERSON] , 1986 р.н. був записаний по батькові зі слів матері. Таким чином, позивачка є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті була на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання. Судом встановлено, що 03.12.2018 в с. Джулинка Бершадського (тепер Гайсинського) району Вінницької області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля "MITSUBISHI 200", реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який внаслідок ДТП від отриманих травм помер. Оскільки позивач - мати по відношенні до загиблого, у зв`язку із його смертю їй спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді та у втраті позивачем годувальника. Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ 3341782, який діяв на момент настання ДТП станом на 03.12.2018. 03.12.2018 за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018020090000661 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 26.12.2018 старшим слідчим СВ Бершадського ВП ГУІШ у Вінницькій області Побережним Б.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12018020090000661 у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України. Ці факти в судовому засіданні не заперечують сторони та їх представники, у суду відсутні сумніви у добровільності визнання цих обставин та їх достовірності. Відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування, що включає лише відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 44 676,00 грн., а у задоволенні вимоги відшкодувати витрати пов`язані із втратою годувальника - відмовлено (а.с. 27). Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частинами 1, 2 ст. 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно п. 27.2 ст. 27 Закону України № 1961-IV від 01.07.2004 страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка мас право на таке відшкодування, рівними частинами, Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим. ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розміри встановлених законом на день настання страхового випадку. На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня -3 723,00 грн. Отже, загальний розмір страхового відшкодування, пов`язаного із втратою позивачем годувальника становить 134 028,00 грн.(з розрахунку 3723 х 36 = 134028). Аналізуючи зібрані по справі докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] перебувала на утриманні сина [PERSON] , тому слід стягнути з ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на її користь суму страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника в розмірі 134 028,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVTN AND OTHERS v. UKRAINE. № 4909/04, § 58, ССПЛ, від 10 лютого 2010 року). Тому, виходячи з вищенаведеного, суд вважає позов справедливим, законним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з вищенаведених підстав.

Outcome: approved