Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд відновити становище, яке існувало до порушення трудових прав [PERSON] шляхом : визнання незаконною, протиправною, неправомірною реорганізацію відокремленого підрозділу шляхом перетворення філії в представництво, а саме Південної регіональної філії ДП "УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України" у Південне представництво ДП "УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України" та скасування вказаної реорганізації; скасування наказів ДП "УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України" : від 12.02.2014 р. № 03-О "Про надання щорічної основної відпустки [PERSON] та наступне його звільнення"; від 23.12.2013 року №320-П "Про скорочення посад Південної регіональної філії ДП "УМЦБДР ТА ІТ"; від 23.12.2013 року № 321-П "Про реорганізацію відокремленого підрозділу шляхом перетворення філії в представництво". Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював на посаді директора Південної регіональної філії ДП "УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України". У травні 2014 року йому стало відомо, що його 28.05.2014 року буде звільнено. До звільнення позивачу було надано невикористану частину відпустки, в останній день якої його наказом було звільнено. Позивач зазначає, що не виявляв бажання про надання йому невикористаної відпустки саме у зв'язку з його звільненням. Позивач вважає, що його звільнення відбулося незаконно, тому звернувся до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного права. Вважає накази № 320-П та №321-П незаконними, оскільки відповідно до наказу № 321-П відповідач здійснив реорганізацію відокремленого підрозділу шляхом перетворення філії у представництво, що на думку позивача, є неможливим, оскільки ні філія ні представництво не є юридичними особами, та не відбувається зміна організаційно-правової форми. Наказ № 320-П, на думку позивача, є незаконним з огляду на те, що він був виданий на підставі наказу № 321-П, який, як було зазначено вище є незаконним, то і наказ № 320-П є незаконним. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення проти позову, в яких зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає за необхідне позовні вимоги залишити без задоволення. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. 01.02.2010 року позивач був призначений на посаду директора Південної регіональної філії ДП "УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України", що підтверджується копією наказу № 23-П від 01.02.2010 року про створення Південної регіональної філії, копія якого наявна в матеріалах справи ( а.с. 5). 23.12.2013 року ДП «УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України» були видані накази № 320-П про скорочення посад Південної регіональної філії ДП «УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України», (а.с. 41-43) та № 321-П про реорганізацію відокремленого підрозділу шляхом перетворення філії в представництво ( а.с. 44-46), з якими [PERSON] був ознайомлений. 23.12.2013 року [PERSON] було попереджено про заплановане вивільнення з посади директора Південної регіональної філії 24.02.2014 року в зв'язку зі скороченням штату ( а.с. 49-50). З матеріалів справи вбачається, що 05.02.2014 року позивач [PERSON] звернувся до директора ДП «УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України» з заявою, відповідно до якої просив надати йому відпустку за весь період праці в державному підприємстві за який щорічні відпустки йому не надавалися, що засвідчив власним підписом ( а.с. 36). 12.02.2014 року ДП «УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України» видав наказ № 03-О про надання щорічної основної відпустки [PERSON] та наступне його звільнення, на підставі п.1 ст. 40 КЗпПУ, копія якого наявна в матеріалах справи ( а.с. 6-7). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого права, у випадку його порушення або оспорювання. Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Позивач, посилаючись на норми ст.. 95, 104, 105 ЦК України робить висновки про неможливість реорганізації філії шляхом перетворення у представництво. Судом не приймаються до уваги дані твердження позивача, оскільки законодавством України така реорганізація не заборонена. Реорганізація- це така форма припинення філії, при якій її майно, права та обов'язки переходять до іншого відокремленого підрозділу. Переходу майна при такій реорганізації фактично не відбувається, оскільки його власником у будь- якому випадку залишається юридична особа. В даному випадку йдеться про фактичну, балансову передачу майна від одного підрозділу до іншого через видання юридичною особою внутрішніх розпорядчих документів. Перетворення як форма реорганізації по відношенню до філії має інший зміст, ніж щодо юридичних осіб. Перетворення філії передбачає зміну її організаційної форми, внаслідок чого на її місці утворюється новий відокремлений підрозділ з передачею йому всіх активів і пасивів попередника ( відділення перетворюється на філію; філія перетворюється на представництво). Суд критично ставиться до тверджень позивача про незаконність наказу № 320-П посилаючись на те, що він прийнятий на підставі наказу № 321-П, оскільки з копій наказів, наданих до суду, вбачається, що вони були прийняті в один день та порядок реєстрації, присвоєння порядкового номеру не є фактом пов'язаності наказів один з одним та не вказує на незаконність його прийняття. Наказ № 03-О виданий на підставі п.1 ст. 40 КЗпП - скорочення штату працівників, про що позивач був повідомлений листом № 312 від 23.12.2013 року, в якому зазначалось про заплановане вивільнення [PERSON] 24.02.2014 року у зв'язку зі скороченням штату,з яким позивач був ознайомлений, що засвідчив власним підписом. З матеріалів справи вбачається, що 05.02.2014 року позивач подав заяву, про надання йому відпустки за увесь період праці в державному підприємстві, однак в позовній заяві позивач зазначає, що він не просив надати йому відпустку саме у зв'язку із його звільненням. Відповідно до п.1 ст. 3 Закону України « Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення ( крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Суд не приймає до уваги твердження позивача, що ним не було надано згоду про звільнення, оскільки в даному випадку звільнення було заплановане та здійснювалось з ініціативи власника, про дату запланованого звільнення позивач знав, тому відпустка була надана у зв'язку зі звільненням. Позивач вказує, що розірвання трудового договору відбувається за ініціативою відповідача, а тому підлягає застосуванню ч. 3 ст. 40 КЗпП України. З даним твердження поголитись не можна, оскільки відповідно до п. 2.29 Наказу Міністерства праці України ( Міністерства соціального захисту населення України від 29071993 року № 58- назва із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства юстиції України від 08.06.2001 року № 259/34/5) «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 вказано: « У разі розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв'язку із здійсненням заходів щодо вдосконалення організації управління промисловістю та іншими галузями народного господарства, крім підстав, передбачених чинним законодавством, робиться посилання на відповідне рішення Уряду України. У графі 3 записується « Звільнено за скороченням штатів (чи чисельності) працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України». Відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності , а також у період перебування працівника у відпустці. Позивачем та його представником не надано до суду належних та допустимих доказів того, що у період скорочення ДП "УМЦБДР ТА ІТ" МОЗ України" були вакантні посади, які вони могли запропонувати позивачу. Таким чином, позивач не надав доказів на підтвердження факту того, що права позивача були порушені внаслідок неправомірних дій відповідача. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд, виконавши всі вимоги цивільно - процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Таким чином, суд вважає позов не обґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed