Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

\~\~\~\~ [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до ПАТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживачів і визнання умов та правила надання банківських послуг недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.12.2005 року між нею та банком укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Підписавши заяву-анкету вона підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», що викладені на офіційному сайті банку за адресою: http://privatbank.ua/, складають кредитний договір і є його невід'ємною частиною. Разом з тим вважає, що вищевказане положення договору є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним, оскільки між нею та відповідачем кредитний договір в частині дії «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку» в письмовій формі не укладався, а також їй не було надано їх примірник. Положення анкети-заяви про те, що підписавши її вона погодилась з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не відповідають дійсності. Крім того, вказує, що Кіцманським районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист від 30.03.2012 року про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" в розмірі 26\~817,69 грн., який порушує її права та законні інтереси. Вважає, що за таких обставин, вказані «Умови та Правила надання банківських послуг» не є складовою частиною укладеного між нею та банком договору, а їх положення не є обов'язковими для сторін договору й відповідно просила визнати «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Правила користування платіжною карткою», як умови кредитного договору б/н від 29.12.2005 року недійсними, визнати виконавчий лист № 2-859 від 30.03.2012 року таким, що не підлягає виконанню та стягнути понесені збитки в розмірі 36\~282,56 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі та за наявними в матеріалах справи доказами. Представник відповідача заперечував проти позову та просив\~\~відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Так як 29.12.2005 року позивачем було підписано анкету-заяву про приєднання до «Умов та Правил наданих банківських послуг» ПАТ КБ «Приватбанк», що свідчить про згоду з тим, що вказана заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг складають договір, укладений між позивачем і банком про надання банківських послуг. Водночас укладення договору в такій формі не суперечить законодавству України. Крім того, на момент підписання анкети-заяви «Умови та Правила надання банківських послуг» були розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» www.privatbank.ua, про що вказано в заяві. При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В даному випадку відповідач підписуючи заяву-анкету приєднався до «Умов та Правил наданих банківських послуг», укладення договору в такій форм несу перечить чинному законодавству. Відповідно до ст..207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, тому посилання позивача на те, що не дотримано загальних вимог щодо чинності правочину,а саме письмової його форми, є безпідставним. Вважає, що на момент підписання договору між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, зокрема банк надав та передбачив порядок і умови здійснення розрахунків за користування грошовими коштами, а споживач їх отримав, погодившись з такими умовами та здійснював відповідні платежі, що стверджується самим позивачем в позовній заяві. Крім того, просив до спірних правовідносин застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.\~\~\~\~ Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так,\~статтею 4 ЦПК України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, зі змісту ст.ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод убачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених\~\~\~ст. 61 цього Кодексу. Частинами 1-3\~ст. 212 ЦПК України\~визначено, що\~\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 29.12.2005 року між позивачем і ПАТ КБ\~"Приватбанк", укладений кредитний договір (Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку"). Згідно ст. ст.\~1\~ч. 1 п. 22,\~11 Закону України\~"Про захист прав споживачів" та ст. ст\~1,\~3 Закону України\~"Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" позивач є споживачем фінансових послуг, а відповідач ПАТ КБ"Приватбанк" фінансовою установою, яка надає фінансові послуги. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і в такому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Так,\~ст. 18 Закону України\~"Про захист прав споживачів" передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. В позовній заяві позивач зазначає, що йому не було надано інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість всіх сукупних послуг, термін кредитування, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язанні з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Однак з таким твердженням позивача погодитись не можна, оскільки у тексті укладеного між позивачем і ПАТ КБ"Приватбанк" у письмовій формі кредитного договору - Анкета-заява вказано, що позивач ознайомився і згоден з умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом позивач підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування у Приватбанку. Також, на виконання договірних умов позивач отримав платіжну картку. Таким чином, при укладенні спірного договору позивачу були доведені до відома\~\~Умови та правила надання\~\~банківських послуг й відповідно умови кредитування, а тому доводи позивача в частині того, що при укладенні договору їй не надана інформація щодо кредитування є безпідставними та не підтверджені належними доказами. Крім того, позивач після укладення договору користувалась кредитними коштами та здійснювала погашення кредитної заборгованості. \~ З огляду на вищенаведене, твердження позивача щодо того, що її, як споживача банківських послуг, не було в повній мірі та достовірно проінформовано щодо умов користування банківськими послугами, чим порушено її права, як споживача послуг, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Позивачем не підтверджено доводи про несправедливість умов кредитного договору або визначений\~ст. 19 ч. 6 Закону України\~"Про захист прав споживачів"\~випадок здійснення правочину з використанням нечесної підприємницької практики, що тягне його недійсність. Також, суд вважає безпідставним посилання позивача на порушення банком вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки, підписавши кредитний договір (Анкету-заяву), він підтвердив отримання належної інформації. Крім того, відповідно до ст. 11 вищезазначеного закону, у разі ненадання інформації, яка зазначена у частині 2 даної норми, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15 та 23 цього закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих даними діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у даному випадку кредитного договору. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так, позивачем не додано жодного доказу на підтвердження того, що він звертався до банку щодо надання в письмовій формі інформації про умови надання кредиту та інформації про умови кредитування. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки,ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману,і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, саме на позивача покладений обов'язок доведення факту укладення кредитного договору під впливом обману з боку відповідача. При вирішенні спорів про визнання оспорюваних правочинів недійсними має бути встановлено наявність саме на момент вчинення правочину (укладення договору) тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що на дату підписання кредитного договору існували обставини, щодо яких відповідач навмисно ввів позивача в оману, які мали істотне значення і обізнаність щодо яких позивача могла вплинути на вчинення ним спірного правочину. Крім того, згідно\~\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» \~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~25 вересня 2013 року по справі № 6-80цс13, яка з огляду на положення\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для застосування судами України. Як убачається з правової позиції сформованої у постанові Верховного Суду України № 6-80цс12 від 12 вересня 2012 року, за положеннями ч. 5 ст.\~11, ст.\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. При цьому, які саме умови договору є несправедливими позивачем не наведено та не надано доказів. Крім того, суд звертає увагу й на те, що при підписанні договору позивач мала реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодилась на його укладання шляхом підписання заяви-анкети та як встановлено судом, потягом тривалого часу виконувала умови договору, при цьому у неї не виникало сумнівів у правомірності його укладення. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що положення вищезазначених договору створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві й відповідно твердження позичальника щодо визнання частково кредитного договору від 29.12.2005 року недійсним в частині дії «Умов та Правил надання банківських послуг» не знайшло свого об'єктивного підтвердження. Також в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що під час укладення договору було допущено порушення чинних на той момент норм права, а також, що умови договору є дискримінаційними або ж несправедливими по відношенню до позивача, у зв'язку із чим позов є необґрунтованим та безпідставним й відповідно задоволенню не підлягає. Крім того, судом встановлено, що позивач пропустила строк, у межах якого вона могла звернутися до суду із вимогою про захист прав споживачів і визнання умов та правила надання банківських послуг недійсними. Згідно ч. 3\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. У відповідності до ч.1,5\~ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, з огляду на зазначене вище строк позовної давності по вимозі [PERSON] про захист прав споживачів і визнання умов та правила надання банківських послуг недійсними почав свій перебіг від дня укладення договору, 29.12.2005 року. Більше того, рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31.10.2011 року з позивача стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за спірним кредитним договором в розмірі 26\~817,69 грн. та в період з 06.03.2006 року по 25.03.2011 року позивачем внесено платежі в рахунок погашення заборгованості в розмірі 18\~141,28 грн., тобто їй достовірно було відомо про наявність кредитних зобовязань дійсність яких не оспорювалось. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову ( ч 4\~ст. 267 Цивільного кодексу України). Позивачка не просила суд про поновлення строку звернення до суду та не надала жодного доказу поважності причини пропуску звернення з позовом. У п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності, при цьому, позивач не надав суду доказів підтвердження поважності причин пропуску звернення до суду, суд вважає необхідним застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed