Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

позивач [PERSON] 14 червня 2021 р. звернулась до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя . Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2006 року. В період шлюбу з відповідачем ними було придбано: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та автомобіль марки ВАЗ 2106, 1979 року випуску. І будинок і автомобіль були зареєстровані на відповідача. Після розірвання шлюбу будинок залишився позивачці, а автомобіль відповідач забрав. В подальшому відповідач розпорядився автомобілем на свій розсуд. До наступного часу вона без перешкод користувалась будинком, за власні кошти зробила у ньому ремонт, купувала меблі та побутову техніку. Однак останнім часом відповідач почав робити дії, направленні на володіння будинком, почав ставити свій новий автомобіль в гараж та планувати перебудову прибуткової території. Такі дії відповідача змусили її звернутися з питанням поділу майна. Під час її особистого користування будинком вона значно збільшила його вартість. Її батьки купили їй квартиру, яку вона у 2014 році продала, а отриманні гроші витратила на ремонт спірного будинку. Відповідач не працював на той час, особистих коштів на ремонт будинку не мав, тому їм фінансово допомагали батьки. Після розірвання шлюбу відповідач не сплачував ніякі комунальні платежі. Вона зробила в будинку ремонт, купувала нові меблі, побутову техніку на загальну суму 37252 грн. Просить визнати житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнати за нею право власності на 2/3 частки будинку, вартістю 72933 грн. Залишити у її праві власності 2/3 частини будинку. Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати у сумі 1094 грн. 22 червня 2021 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до розгляду у підготовче засідання на 08 липня 2021 року (а.с.30-31). Ухвалою Дружківського міського суду від 08 липня 2021 року підготовче засідання було закрито та справу призначено до судового розгляду на 23 липня 2021 року (а.с.37-38). 18 жовтня 2021 року відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого частково визнав позовні вимоги, не заперечуючи проти визнання за сторонами по 1/2 частині спірного житлового будинку, вказуючи, що за період шлюбу позивачка не працювала, а усі ремонтні роботі у будинку робив він (а.с.56). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила позов задовольнити з підстав, викладених в позові. Представник позивача підтримала доводи позивачки. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково по 1/2 частині за кожним із сторін. Він не претендує на будинок, йому треба лише мати можливість користуватися гаражем. Його частина будинку все одно залишиться дітям. Представник відповідача підтримав доводи свого доверітеля. Суд, дослідивши докази по справі, вважає , що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає частковому задоволенню. В силу ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2006 року, що підтверджується актовим записом № 9 відділу реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області (а.с.7). Фактично сім`я [PERSON] розпалася з квітня 2016 року, що сторонами у справі визнається. Згідно рішення Дружківського міського суду у справі № 229/3551/17 від 26 жовтня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8-10). Під час шлюбу сторони придбали будинок [ADDRESS] , загальною площею 68,0 кв.м., в тому числі житловою площею 47,4 кв.м. та надвірні будівлі: літня кухня "Б", сіні к літній кухні "б", сарай "В", уборна "Д", душ "Е", літня кухня "Ж", гараж "З", колодязь "Г", огородження "№1-5", замощення "І", розташований на земельній ділянці площею 0,0594 га. кадастровий номер 1411700000:00:02:0729, яка знаходиться в комунальній власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 09 липня 2013 року (а.с.11-13). Вартість будинку вказана у договорі купівлі продажу 34252 грн. Проте [PERSON] вважає, що будинок було придбано за її особисті кошти, які у неї були від продажу її особистої квартири та за гроші її батьків. Крім того, вона після розірванння шлюбу збільшила вартість будинку. Тому,вважає, що їй належить 2/3 частини будинку, а відповідачу 1/3 частина. Суд не погоджується з такими доводами позивача з таких підстав. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємноюзгодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловікмає право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Як вже було зазначено, спірний будинок було придбану в період шлюбу. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності будинку [ADDRESS] , він зареєстрований як спільна сумісна власність (а.с.11-13). Отже, на момент укладання зазначеного договору, [PERSON] визнавала факт того, що будинок купується у спільну сумісну власність. Твердження позивача [PERSON] , що будинок купувався лише за кошти, отримані нею від продажу квартири, яка їй особисто належала не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Дійсно відповідно до договору купівлі-продажу квартири 04 липня 2013 року позивач продала квартиру за 30857 грн., але суду не надано підтвердження про те, що саме усі всі кошти пішли на покупку будинку. Крім того, у судовому засіданні позивач [PERSON] пояснювала, що гроші від продажу квартири пішли на покупку будинку та подальшого ремонту в ньому. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є батьком свідка [PERSON] , пояснив, що будинок купували за гроші дочки, яка надала 1000 доларів США та їх гроші, вони також надали 1000 доларів США. При ремонті у будинку вони допомагали позивачці здійснювати ремонт, як власними силами та і грошами, усього вони для ремонту будинку зробили покупки, включаючи і будівельні матеріали приблизно на 6800 грн. Таким чином, виходячі із показів позивачки та свідка гроші отримані за продажу квартири [PERSON] , пішли як на покупку будинку, так і на його ремонт, який значно збільшив вартість будинку. Однак, дані покази спростовуються матеріалами справи. Як вбачається з договору продажу квартиру, [PERSON] продала квартиру за 30857 грн., згідно договору купівлі-продажу будинку, його було придбано за 34252 грн. Якщо допустити, що будинок було куповано лише за кошти позивачки від продажу квартири, то після покупки будинку в неї залишилось 4252 грн. Аналізуючі покази свідка, вбачається, що вони надали допомогу дочці при ремонті будинку приблизно 6800 грн. Таким чином, виходячі із даних показів особисті кошти [PERSON] складають особисті гроші позивача складають 4252 грн. плюс гроші батьків у розмірі 6800 грн. та 1000 доларів США, що по курсу на той час становило 8000 грн., разом 14800 грн. Як вбачається із звіту про оцінку будинку станом на час розгляду справи, його вартість складає 109400 грн., тобто, можливо припустити, що вартість будинку зросла на 75148 грн. Свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що він отримує пенсію, яка складає 6400 грн., мешкає разом із дружиною, яка отримує пенсію 2400 грн., тобто їх дохід щомісяця складають 8800 грн. Дохід позивачки, виходячі лише із її слів, складається із заробітної плати 3500 грн., допомоги, як жінці яка знаходиться у відпусці по догляду за дітьми 2500 грн., та 1500 грн. вона отримує як багатодітна матір, разом 7500 грн. На утриманні позивачка має трьох неповнолітніх дітей. Доходи позивачки та її батьків, письмовими доказами у судовому засіданні підтвердженні також не були. Отже суд вважає, що вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніхпредставників. Суд не має сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності їх визнання, а тому вважає її такою, що не підлягає доказуванню. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядженняспільниммайном, наявністьабовідсутністьвчинення одним з подружжядій, щопорушують права другого з подружжя, суперечатьінтересамсім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розглядусправи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванняшлюбу, визнанняйогонедійсним та поділспільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Згідно з ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі (частина 1 статті 71 СК України), а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки (частини 4,5 ст.71 СК України) У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України за наявності для цього відповідних підстав і суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому - грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки спірний будинок є об`єктами спільної сумісної власності сторін, неподільними речам, які не можуть бути реально поділені між сторонами справи, суд приходить до висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частк и будинку. Відповідно до ст. ст. 24,25 Кодексу про шлюб та сім"ю, які діяли на момент купівлі [PERSON] будинку, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ст. 57 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого подружжя, воно в разі спору може бути визнане за рішенням суду об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень ст. 57 та 62 СК діє підстави для висновку про те, що ст. 57 цього кодексу визначає правила віднесення майна до об"єктів особистої приватної власнсоті одного з подружжя, тоді як ст. 62 цього кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об"єкти особистої приватної власнсоті одного з подружжя можуть бути визнанні за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них , а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна об`єкта. Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-130цс13, що висловлена при ухваленні постанови від 4 грудня 2013 року, визначає, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, але й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Як вже зазначав суд, сторони визнають, що робили ремонтні роботі в будинку: переносили і влаштовували дверні прорізи, улаштовували в окремому приміщенні будинку ванну кімнату, туалет, міняли інженерне обладнання газових приладів. Проте сторони не замовляли в БТІ техпаспорт на будинок, в якому зазначаються кількість поверхів, площа, рік побудови, планування, матеріали та стан інженерних мереж. Матеріали справи містять план будинку , експлікацію внутрішніх площей до плану будинку станом на 09 липня 2013 року. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. З огляду на викладене в даному випадку за подружжям можливе визнання права власності лише на будівельні матеріали, використані в процесі перебудови будинку, підстав для визнання будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд не вбачає. Квитанції, які долучені [PERSON] , на придбання будівельних матеріалів на загальну суму 15437,19 грн., лист-заказ № 576 від 16 квітня 2020 року на придбання кухоної меблі, вартістю 13830 грн., товарний чек № ДР008450 від 16 жовтня 2020 року на придбання посудомийки, солі, порошка, ополіскувача на суму 10018 грн., як докази (а.с.16-19,64,65) не підтверджують, що вони є поліпшеннями в будинку та її фактичний внесок в поліпшення будинку складає 2/3 частки в такому майні. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково із визнанням за кожню стороною 1/2 частині спільного будинку. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, таким чином підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 547 грн. (а.с.3)

Outcome: partial