Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» 27.04.2016 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 08.04.2010 року відповідач став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк». Ідентифікувавшись та ознайомившись з умовами кредитування, своїм підписом в анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що дана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на сайті банку, складають укладений між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. За умовами даного договору позивач надав відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна», яку в подальшому 25.07.2013 року було переоформлено на престижну картку «Gold», в обмін за зобовязання відповідача своєчасно та в повному обсязі повернути кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60% на рік на суму заборгованості за кредитним лімітом. Усупереч умовам зазначеного договору відповідач, взятих на себе зобовязань, належним чином не виконує, в результаті чого станом на 31.03.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 23872,13 грн., з яких: 7047,95 грн. заборгованість за кредитом, 14016,67 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1194,55 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - (фіксована частина) та 1112,96 грн. (процентна складова). Дану заборгованість представник позивача і просить суд стягнути з відповідача на користь позивача, а також судовий збір в розмірі 1378,00 грн. Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року позов задоволено (а.с. 38-39), однак ухвалою того ж суду від 18 липня 2018 року вказане заочне рішення скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 73-74). 08 квітня 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшли пояснення на позовну заяву, з яких вбачається, що представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, просить суд застосувати строки позовної давності. Крім того зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» підвищив процентну ставку за користування кредитом без належного повідомлення про це відповідача. Також, звертає увагу суду, що покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема у випадках стягнення неустойки ( пені, штрафу). При підписанні заяви на надання кредиту, відповідачеві не було надано жодних так званих «Договірних» документів, - ані договору, ані копії заяви чи іншого документу, який би свідчив про наявність договірних відносин. В даному випадку банк скористався юридичною необізнаністю відповідача, що є протизаконним. Таким чином, підстав вважати, що банком отримана згода відповідача на укладення кредитного договору з урахуванням вказаних умов, на які посилається позивач не має, а тому правовідносини між сторонами з приводу кредитування регулюються тільки заявою позичальника, в якій взагалі не зазначені всі обовязкові умови, необхідні для укладання договору кредиту і тому, представник відповідача вважає, що суд не може вважати укладеним договір кредиту між відповідачем та банком. Представник позивача, до зали судового засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник позивача [PERSON], до зали судового засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, подавши відповідну заяву, яка зареєстрована канцелярією суду 14.02.2019 року (а.с. 141-142). Відповідно до ч. 2ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за таких підстав. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. 08.10.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК» (а.с. 10). Підписанням заяви [PERSON] дав свою згоду на те, що заява разом із запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складають кредитний договір, який по своїй суті є договором приєднання в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України (а.с.710, 14, 15-24). Таким чином, між сторонами виникли правовідносини стосовно виконання відповідачем умов укладеного кредитного договору. У спорі, повязаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобовязань та їх розмір. В подальшому, 25.07.2013 року переоформлено кредитну карту «Універсальна» на картку «Gold» (картрахунок 5457092303662500), з встановленням кредитного ліміту 7200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60% на рік на суму заборгованості за кредитним лімітом (а.с. 9, 14 зворот). За користування кредитом позичальник сплачує банку проценти за пільговою ставкою 0,01% річних в межах пільгового періоду до 55 днів за кожною платіжною операцією за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, що визначено п.2.1.1.12.2 Умов та Правил надання банківських послуг та Витягу з тарифів банку (а.с.23). Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. В силу ст.ст.525,526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за кредитним договором №б/н від 25.07.2013 року виконало належним чином, надавши [PERSON] кредит в обумовленому розмірі з видачею кредитної картки. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, котрому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Натомість, позичальник свої зобовязання не виконував належним чином, допускаючи їх періодичне прострочення, внісши востаннє 22.09.2014 року 300 грн. в рахунок погашення кредиту та 200 грн. погашення процентів за користування кредитом, в результаті чого станом на 31.03.2016 року утворилась заборгованість за кредитом 7047,95 грн., по процентам за користування кредитом 14016,67 грн., за пенею та комісією 1194,55грн., а також по штрафам 500 грн. фіксована частина та 1112,96 грн. процентна складова, що слідує з наданого позивачем розрахунку (а.с.7-8) та виписки про рух коштів по карті (а.с. 87-95) . Перевіряючи обґрунтованість заявленого позивачем розміру заборгованості, суд виходить з доведеності розміру заборгованості за тілом кредиту 7047,95 грн., однак не погоджується із іншими складовими такої заборгованості, зокрема, розміром заборгованості по процентам, з огляду на таке. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Умовами укладеного кредитного договору передбачено нарахування відсотків за його користування в розмірі 27,6 % на рік (2.3 % на місяць) в межах дії договору, що відповідає строку дії картки. Згідно довідки АК «КБ «ПРИВАТБАНК» № 30.1.0.0/2-20160422/145 від 11.07.2018 року [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 08.04.2010 року отримав картки № 5577212601857231, № 5457092303662500зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 03/2017 року (а.с. 100). За даними позивача АТ КБ «ПриватБанк» строк дії картки становить 03/2017, тобто до 31 березня 2017 року. При цьому, під час укладення договору сторони погодили розмір процентів за користування кредитом за ставкою 2,3% на місяць (27,60 % річних). Однак, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з 01.09.2014 року підвищив розмір процентної ставки до 34,80% річних, а з 01.04.2015 року до 43,2 % річних. Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.1056-1 ЦК України (в редакції, яка була дійсна на момент укладення договору), процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. В правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі за №6-1374цс17, суд вищої інстанції дійшов висновку про те, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. В матеріалах справи відсутні докази того, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в визначений ст.1056-1 ЦК України спосіб, належним чином, письмово повідомило позичальника про зміну процентної ставки, а також доказів отримання відповідачем вказаного листа, про зміну умов договору, під розписку в матеріалах справи немає. Суд не приймає до уваги посилання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на Умови та Правила надання банківських послуг, згідно яких, боржник зобовязаний самостійно отримувати виписки про стан картрахунків, у тому числі відслідковувати розмір процентної ставки, оскільки вказані умови договору, щодо повідомлення суперечать визначеному Законом порядку та є нікчемними. Враховуючи, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підвищило процентну ставку за користування кредитом без належного повідомлення про це відповідача, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню лише в межах попередньої відсоткової ставки, яка узгоджена сторонами під час укладення кредитного договору 27,6% річних. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Отже, суд зобовязаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозвязку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року. За таких обставин суд вважає за необхідне провести перерахунок заборгованості за користування кредитом із застосуванням попередньої відсоткової ставки 27,6% річних (2,3% на місяць) за період з 01.09.2014 року по 31.03.2016 року в межах заявлених вимог (відповідно 4 місяці 2014 року, 12 місяців 2015 року, 3 місяці 2016 року), виходячи з наступного: 7047,95 грн. * 20 місяців *2,3% на місяць : 100% = 3242,06 грн. Виходячи з того, що нараховані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсотки за користування кредитними коштами, отриманими за договором, не відповідають умовам укладеного між сторонами договору, за результатами проведеного перерахунку суд дійшов висновку, що на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають до стягнення з [PERSON] проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором № б/н від 08.04.2010 року в сумі 3878,28 грн. з розрахунку: 3242,06+636,22 грн. (проценти станом на 31.08.2014 року). Щодо стягнення з відповідача пені та комісії (нарахованих сумарно) та штрафів (фіксованої частини та процентної складової), суд вважає дані вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого. Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязання. Згідно ч.1 ст.611, ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобовязання. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За положеннями ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що визначено ст.628 ЦК України. Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог банку. Відповідно до п.5 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління НБУ №49 від 08.07.2017 року, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом. В наданих до суду заяві, а також довідці про умови кредитування не містяться положення про застосування щомісячної комісії, не визначений порядок та розмір її застосування, окрім як окремі види комісії (за зняття готівки тощо), які нараховуються одноразово по факту виконання позичальником конкретної операції, за яку вона нараховується. Крім того, суд вважає безпідставним та неправомірним нарахування заборгованості по пені сумарно з комісією, оскільки виходячи з природи комісії як складової частини основного зобовязання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені як штрафної санкції за порушення виконання зобовязань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно-зобовязальних правовідносин, тому суд приходить до переконання, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» в сумі 1194,55 грн. не ґрунтується на умовах кредитного договору та ст.ст.546, 549 ЦК України, застосування яких ґрунтується на субєктивному тлумаченні положень вказаних норм позивачем та не може враховуватись судом при вирішенні даного спору. За даних обставин суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії та пені (нарахованих сумарно) в сумі 1194,55 грн. відмовити, із стягненням лише штрафу 500 грн. фіксована частина та процентна складова. Оскільки сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №б/н від 08.04.2010 року станом на 31.03.2016 року становить 10926,23 грн. (заборгованість по кредиту 7047,95 грн. + заборгованість за відсотками 3878,28 грн.), то процентна складова штрафу у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків, становить 536,31 грн., і саме в цьому розмірі процентна складова штрафу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а не у розмірі 1112,96 грн., як безпідставно заявлено позивачем. В матеріалах справи наявна заява представника відповідача, в якій останній ставить питання про застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що остання операція по зняттю коштів була здійснена відповідачем 23.07.2013 року, договір було укладено 08.04.2010 року строком на 1 рік. Проте, суд не погоджується з твердженням представника відповідача [PERSON]Ю з таких підстав. На підтвердження обставин та вимог, викладених у позовній заяві, а саме: наявності між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] кредитних зобовязань за кредитним договором б/н від 08.04.2010 року та непогашеної [PERSON] кредитної заборгованості за цим договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви додано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.15-24), копію Анкети-заяви від 08.04.2010 року (а.с. 10), витяг з тарифів по картам (а.с.14), розрахунок заборгованості станом на 31 березня 2016 року (а.с.7-8), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.9), виписку про рух коштів по кратці (а.с. 87-97), довідку про надані відповідачу кредитні картки та строк їх дії (а.с. 100). Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» було ознайомлено [PERSON] із умовами кредитування саме з використанням кредитної карти «Універсальна», про що останній розписався 08.01.2010 року в Анкеті-заяві, що відповідачем не оспорюється та свідчить про укладення між сторонами цього дня договору про надання банківських послуг на вищезазначених умовах. Крім того, внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу Банку є вимогою Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254. Відповідно до п. 3.4 та п. 3.8 цього Положення ідентифікація операції передбачає її докладний опис, який має містити потрібну інформацію для різних підрозділів банку та внутрішнього аудиту, а саме: тип операції (міжбанківські розрахунки, операції з клієнтами банку, розрахунки за власними операціями тощо), номер та дату договору, конкретні строки (початок та завершення) операції згідно з договором, дані про контрагента, зміст операції (кредит, депозит, тип процентної ставки тощо) та інше. Згідно п. 4.2. цього Положення підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. При цьому, згідно з п. 9.5, під час здійснення інформаційного забезпечення операційної діяльності Банку реалізується правило "двох рук" (операція не може бути ініційована та виконана одним користувачем системи), проводяться заходи з виявлення викривленої та/або суперечливої інформації, зберігається вся інформація (неможливість ігнорування інформації, що надійшла з будь - якого джерела). Проводиться резервне накопичення та зберігання всієї інформації для забезпечення відновлення роботи банку внаслідок виникнення форс - мажорних обставин або в разі ліквідації банку. За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємоповязаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобовязане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обовязкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобовязань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п.5.6 Положення №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. З урахуванням вищевикладеного, судом враховано банківські виписки, як належні докази підтвердження видачі кредиту та враховано факт перевипуску карти «Універсальна», термін дії якої визначений до 03.2017 року. Враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що надані ПАТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач [PERSON] з 2010 року користується кредитними коштами, наданими йому ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку кредитка «Універсальна», яка була перевипущена 25.07.2013 року. Строк дії картки 31.03.2017 року. Згідно виписки з карткового рахунку відповідача, останні розрахункові операції останній вчиняв у 22.09.2014 року (а.с.88- зворот). Після чого позивач в квітні 2016 року, звернувся до суду. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Крім того, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, суд дійшов висновку про те, що Умови та правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позову давність (50 років) не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідно письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України та викладена у постановах від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, від 01 липня 2015 року № 6-757цс15 та у постановах Верховного Суду від 08.08.2018 по справі № 381/306/17 від 07.02.2018 по справі №751/5977/17. В звязку з чим, до спірних правовідносин слід застосувати загальні строки та правила щодо позовної давності. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що платіжна картка дійсна до останнього дня місяця указаного на лицевій стороні картки (а.с. 19). Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Так, як слідує з довідки ПРИВАТБАНК (а.с. 9, 100), банком здійснювався перевипуск кредитної картки за кредитним договором №б/н від 08.04.2010 року із встановленням нового строку її дії, тобто пролонгування договору. Востаннє за вказаним кредитним договором [PERSON] видано кредитну картку № 5457092303662500 зі строком її дії до 03/2017, тобто до 31.03.2017. Після цього пролонгування строку дії кредитної картки не здійснювалось. Таким чином, суд приходить до висновку, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору, який співпадає зі строком дії кредитної картки, визначено до 31.03.2017. В ситуації, що склалася суд керується тим, що відповідачу надано кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну карту № 51000099254313, в подальшому відповідачу за його заявою для обслуговування кредитного ліміту по кредитному договору видано додаткову кредитну карту № 5457092303662500 зі строком її дії до 03/2017, що підтверджується випискою про рух коштів. А отже, позивач звернувся до суду 27.04.2016 року в межах позовної давності, оскільки кредитний договір діяв до 31.03.2017 року. З цієї підстави суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущений. За даних обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог із стягненням з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором №б/н від 08.04.2010 року станом на 31.03.2016 року в загальному розмірі 11972,54 грн., яка включає: заборгованість за тілом кредиту 7047,95 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 3878,28 грн., штрафу 500 грн. фіксована частина та 546,31 грн. процентна складова (з розрахунку: 7047,95+3878,28 + 500 + 546,31). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, згідно ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог 86%, що становить 1185,08 грн.

Outcome: partial