Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

В лютому 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити дії, посилаючись на наступні обставини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] (копія додається). У відповідності до вимог чинного законодавства вона, [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON] , далі - Позивач) - дочка померлого [PERSON] , звернулась 03 червня 2020 року до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни (далі - Відповідач) із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] [PERSON] . На підтвердження ступеня споріднення із померлим [PERSON] додає копію свідоцтва про народження та копію свідоцтва про шлюб. На підставі її заяви Відповідачем було відкрито та зареєстровано спадкову справу №65913571, копія витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі додається. Спадкова маса складається із автомобіля марки «Хюндай Туксон», 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , та 3/300 частини квартири (копія свідоцтва про право власності додається). 15 червня 2020 року [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] [PERSON] , яка періодично проживала із її батьком. Станом на дату подання заяви її ступінь споріднення із її батьком належним чином підтверджено не було, в офіційному шлюбі вони не перебували. Після закінчення 6 місячного строку, згідно вимог чинного законодавства, 18 січня 2021 року вона звернулась до Відповідача із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (копія додається). 21.01.2021 року Відповідач відмовила їй у видачі свідоцтва та винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (копія додається). Підставою для відмови у видачі свідоцтва стала наявність позовної заяви від [PERSON] до неї про встановлення факту проживання однією сім`єю із її батьком та визнання права власності на частку майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, а саме автомобіль марки «Хюндай Туксон»2006 року випуску, державний номер [NUMBER] . Вважає дії Відповідача протиправними, такими, що порушують її права, не відповідають вимогам чинного законодавства, а постанову такою, що підлягає скасуванню. Підтвердженням закликання до спадкування дітей після смерті їх батьків є відповідний запис про батьків у свідоцтві про народження дитини. Діти мають право на спадкування як після смерті матері, так і після смерті батька, незалежно від того, чи перебували у зареєстрованому шлюбі їх батьки. Має право на спадкування один із подружжя після другого, за наявності зареєстрованого і не припиненого на час відкриття спадщини, шлюбу. Шлюбні відносини повинні бути зареєстровані у встановленому законом порядку. Підтвердженням реєстрації шлюбу є свідоцтво (копія актового запису про шлюб та повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо відповідного актового запису) про шлюб. Не виникає право на спадкування у чоловіка після жінки або у жінки після чоловіка у разі релігійного обряду шлюбу, без реєстрації такого шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану. До четвертої черги спадкоємців за законом входять особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Першою умовою для закликання до спадкування спадкоємців четвертої черги є проживання однією сім`єю. Відповідно до вимог статті 3 Сімейного кодексу України ( 2947-14 ) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Іншою обов`язковою умовою для виникнення права на спадкування у цьому випадку є проживання однією сім`єю не менше п`яти років. До цієї черги можуть бути віднесені пасинок, падчерка, вітчим та мачуха, а також чоловік та жінка, які не перебувають у шлюбі між собою, але проживають однією сім`єю. У зазначених осіб виникає право на спадкування у разі відсутності спадкоємців третьої черги. У всіх випадках факт проживання спадкоємців однією сім`єю із спадкодавцем встановлюється судом. Тобто, аналізуючи норми чинного законодавства та фактичну ситуацію приходить до висновку, що в даному випадку мова йде про спадкування за законом, спадкування за законом відбувається за встановленою черговістю, заяви про прийняття спадщини після померлого подали дочка та особа, що зазначила про те, що проживала із померлим. Просить суд звернути увагу на той факт, що на момент подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] , а також станом на дату її звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про права на спадщину жодним документом ступеня споріднення [PERSON] із спадкодавцем підтверджено не було. Наявність підготовленої позовної заяви про встановлення факту не є достатньою правою підставою для прийняття заяви про прийняття спадщини, оскільки подаючи таку заяву особа повинна підтвердити належними документами свою приналежність до родинних зв`язків із померлим, зокрема факт проживання однією сім`єю повинен бути встановлений в судовому порядку. Тому прийняття її заяви нотаріусом без підтвердження ступеня споріднення свідчить про упередженість нотаріуса та порушення ним норм законодавства про нотаріат. Більше того, Відповідач не лише безпідставно прийняв заяву про прийняття спадщини не встановленої по відношенню до померлого особи, але й на підставі наявності пред`явленого такою особою позову відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину належному спадкоємцю першої черги спадкування. Тому, просила суд визнати протиправною та скасувати постанову приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни №18/02-14 від 21.01.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмову у видачі [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом та зобов`язати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни вирішити питання щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за законом [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , по спадковій справі N 65913571, відповідно до діючого законодавства, судові витрати стягнути з Відповідача ( а. с. 1-6 ). Ухвалою судді від 26 лютого 2021 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 29 березня 2021 року ( а. с. 24-25 ). Ухвалою суду від 17 травня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 червня 2021 року ( а. с. 37-38 ). 09 червня 2021 року по справі було оголошено перерву в судовому засіданні до 23.06.2021 року ( а. с. 44-46 ). 14 червня 2021 року за вх. № 27664 судом отримано заява про уточнення позовних вимог, яка підписана представником позивача - адвокатом Рашковою В.В. В зазначеній заяві просила визнати протиправною та скасувати постанову приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни №18/02-14 від 21.01.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмову у видачі [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом, а приватному нотаріусу Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарній Ірині Олександрівні повторно розглянути питання щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за законом [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , по спадковій справі N 65913571, відповідно до норм діючого законодавства та стягнути з приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) 5 000 (п`ять тисяч) грн. витрат за надання правової допомоги та 908 грн. судового збору. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, 14.06.2021 року за вх. № 27666 судом отримано заяву, яка підписана адвокатом Рашковою В.В., в якій остання зазначала, що позивач не заперечує проти вирішення справи у порядку заочного провадження. Представник позивача - адвокат Рашкова В.В. про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належними чином, про що в матеріалах справи міститься розписка ( а. с. 47 ). Крім того, остання була присутньою в судовому засіданні, яке відбувалося 09 червня 2021 року, про що свідчить протокол судового засідання ( а. с. 44-46 ). В зазначеному судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідач приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарна І.О. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. З зазначеного поштового повідомлення вбачається, що судову повістку про слухання справи в Білоцерківському міськрайонному суді 23.06.2021 року о 16 годині 30 хвилин, приватний нотаріус отримала особисто 15.06.2021 року. Крім того, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи відповідач приватний нотаріус не з`явилася в судове засідання і на 09.06.2021 року ( а. с. 41 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Враховуючи наведене, приватний нотаріус була належним чином та завчасно повідомленою про дату, час та місце слухання справи. Заяв та клопотань від відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача з боку відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач приватний нотаріус не з`явилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 23.0562021 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] ( а. с. 13 ). Позивач [PERSON] є донькою померлого [PERSON] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про народження ( а. с. 10 ) та свідоцтвом про укладення шлюбу ( а. с. 11 ). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 3/300 частини квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 28 листопада 2017 року ( а. с. 14 ) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а. с. 15 ). 18 січня 2021 року позивач [PERSON] звернулася з заявою до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] її батька [PERSON] ( а. с. 16 ). Постановою приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни від 21.01.2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] було відмовлено ( а. с. 18 ). Відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом слугувало те, що в Рокитнянському районному суді Київської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та про визнання права власності на частку майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Звертаючись до суду з вказаною позовною заявою остання вважає, що такі дії відповідача є протиправними, такими, що порушують її права, не відповідають вимогам чинного законодавства, а постанову такою, що підлягає скасуванню. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1222 ч. 1 ЦК України вказує, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Якщо фізична особа не залишила заповіту, або заповіт виявився недійсним, або відсутні умови, які зазначені у заповіті з умовою, або спадкоємці за заповітом не прийняли спадщину, або фізична особа розпорядилася лише частиною свого майна настає спадкування за законом. Отже, спадкування за законом має місце тоді, коли і оскільки не існує заповіту. Підставами спадкування за законом є: споріднення; родинні відносини; шлюб; усиновлення; перебування на утриманні спадкодавця не менше 5 років до його смерті. При спадкуванні за законом майно переходить до зазначених в законі спадкоємців відповідно до встановленої черговості, тобто точно визначеного кола осіб, котрі спадкують одночасно. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування в разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ст. 1258 ЦК України). Статтями 1261 - 1265 ЦК України передбачено п`ять черг спадкоємців за законом. Частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі: відсутності спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до статті 1261 ЦК України ( 435-15 ) до спадкування у першу чергу закликаються діти спадкодавця, той з подружжя, що пережив спадкодавця, та його батьки. Підтвердженням закликання до спадкування дітей після смерті їх батьків є відповідний запис про батьків у свідоцтві про народження дитини. Діти мають право на спадкування як після смерті матері, так і після смерті батька, незалежно від того, чи перебували у зареєстрованому шлюбі їх батьки. Має право на спадкування один із подружжя після другого, за наявності зареєстрованого і не припиненого на час відкриття спадщини, шлюбу. Шлюбні відносини повинні бути зареєстровані у встановленому законом порядку. Підтвердженням реєстрації шлюбу є свідоцтво (копія актового запису про шлюб та повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо відповідного актового запису) про шлюб. Не виникає право на спадкування у чоловіка після жінки або у жінки після чоловіка у разі релігійного обряду шлюбу, без реєстрації такого шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану. До четвертої черги спадкоємців за законом входять особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Першою умовою для закликання до спадкування спадкоємців четвертої черги є проживання однією сім`єю. Відповідно до вимог статті 3 Сімейного кодексу України ( 2947-14 ) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Іншою обов`язковою умовою для виникнення права на спадкування у цьому випадку є проживання однією сім`єю не менше п`яти років. До цієї черги можуть бути віднесені пасинок, падчерка, вітчим та мачуха, а також чоловік та жінка, які не перебувають у шлюбі між собою, але проживають однією сім`єю. У зазначених осіб виникає право на спадкування у разі відсутності спадкоємців третьої черги. У всіх випадках факт проживання спадкоємців однією сім`єю із спадкодавцем встановлюється судом. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколів N 1, 2, 4, 7 та 11 до Конвенції". Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Згідно зі статтею 34 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси вчиняють певні нотаріальні дії, в т.ч. видають свідоцтва про право на спадщину. Статтею 66 Закону України «Про нотаріат», встановлено, що на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину у строки, встановлені цивільним законодавством України. Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину визначений статтею 67 Закону України «Про нотаріат», згідно з якою свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Статтею 68 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, наділена повноваженням відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріус повинен викласти причини відмови у письмовій формі (на прохання особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії) і у триденний строк винести мотивовану постанову про таку відмову і роз`яснити порядок її оскарження в суді (ст. 50 Закону). Підстави відмови нотаріуса або посадової особи у вчиненні нотаріальних дій визначаються ст. 49 Закону України «Про нотаріат". Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про нотаріат" нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому рядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних і повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі; в інших випадках, передбачених Законом України «Про нотаріат». Даний перелік є вичерпним. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Тобто, за наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України ''Про нотаріат", на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій. Аналіз вищезазначених норм права свідчить, що нотаріус зобов`язаний мотивувати свої дії, направлені на відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому, нотаріусу заборонено лише безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Отже, підставою для винесення постанови відповідачем у відмові позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом слугувало те, що в Рокитнянському районному суді Київської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та про визнання права власності на частку майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Так, на момент подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] , а також станом на дату звернення позивача до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про права на спадщину жодним документом ступеня споріднення [PERSON] із спадкодавцем підтверджено не було. Наявність підготовленої позовної заяви про встановлення факту не є достатньою правою підставою для прийняття заяви про прийняття спадщини, оскільки подаючи таку заяву особа повинна підтвердити належними документами свою приналежність до родинних зв`язків із померлим, зокрема факт проживання однією сім`єю повинен бути встановлений в судовому порядку. Тому, прийняття такої заяви нотаріусом без підтвердження ступеня споріднення свідчить про порушення нотаріусом норм законодавства. Окрім цього, відповідач не лише безпідставно прийняла таку заяву про прийняття спадщини не встановленої по відношенню до померлого особи, але й на підставі наявності пред`явленого такою особою позову відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, як належному спадкоємцю першої черги спадкування. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною та скасування постанови приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни №18/02-14 від 21.01.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмову у видачі [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Звертаючись до суду з позовним вимогами позивача в прохальній частині окрім визнання протиправною та скасування постанови, також спочатку позивач просила суд зобов`язати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни вирішити питання щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за законом [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , по спадковій справі N 65913571, відповідно до діючого законодавства, а в подальшому при зверненні з заявою про уточнення позовних вимог просила приватному нотаріусу Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарній Ірині Олександрівні повторно розглянути питання щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за законом [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , по спадковій справі N 65913571, відповідно до норм діючого законодавства. Тобто, позивач просить суд фактично зобов`язати нотаріуса повторно розглянути питання щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. З цього приводу суд приходить до наступного. У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Суд першої інстанції зазначеного не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення вимог [PERSON] про зобов`язання приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Перчук І. М. видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. З огляду на наведене рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення зазначених позовних вимог підлягає залишенню без змін. Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 473/1878/19 (провадження N 61-20469сво19) зазначено, що: "тлумачення статті 50 Закону України "Про нотаріат" свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі N 754/16825/15-ц (провадження N 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України "Про нотаріат". У постанові від 10 квітня 2019 року у справі N 161/9939/17 (провадження N 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Суд першої інстанції зазначеного не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення вимог [PERSON] про зобов`язання приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Перчук І.М. видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. З огляду на наведене рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення зазначених позовних вимог підлягає залишенню без змін. Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції". Тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов`язання приватного нотаріуса Хорольського районного нотаріального округу Березу Д.В. видати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів слід було відмовити саме з цих підстав. Відповідно до статті 50 Закону "Про нотаріат" нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення статті 50 Закону "Про нотаріат" свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону "Про нотаріат" і належать до його компетенції. Зазначене узгоджується з позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі N 761/36415/18, провадження N 61-15155св20. Тому, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині зобов`язання приватного нотаріуса повторно розглянути питання щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за законом не підлягають задоволенню, так як суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, про що зазначено у постановах Верховного Суду. Крім того, скасування постанови приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни №18/02-14 від 21.01.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмову у видачі [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом не позбавляє позивача знов звернутися до нотаріуса з цього питання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). За встановлених обставин, позовні вимоги [PERSON] до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Цвинтарної Ірини Олександрівни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити дії підлягають до часткового задоволення. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила судові витрати стягнути з відповідача. Так, звертаючись із заявою про уточнення позовних вимог, яка підписана представником позивача остання просила стягнути з відповідача 5000 грн. витрат за надання правової допомоги. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу було надано до суду та отримано 14.06.2021 року наступні документи: Договір № 01/04/21 про надання правової допомоги від 01.04.2021 року; розрахунок витрат за надану правову допомогу; акт приймання-передачі наданих послуг від 09.06.2021 року. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 5 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону N 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно -виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). Отже, 01 квітня 2021 року між адвокатом Рашковою Валентиною Володимирівною, що діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю КС № 8143/10 від 31.07.2020 року та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги № 01/04/21. Розрахунком витрат за надану правову допомогу, вартість послуг склало 5000 гривень. Згідно п. 2 Акту приймання-передачі наданих послуг від 09 червня 2021 року, вартість послуг за період, вказаний в п. 1 цього Акту, згідно додатку № 1 до договору становить 5000 гривень. Всього Клієнтом сплачено - 5000 грн. Отже, вказаний договір визначає, що розмір гонорару адвокатського бюро, а також умови і порядок його сплати визначається у додатках до цього договору. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством. У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 813/481/18 зроблено такий висновок: "Зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції констатує помилковість посилання суду апеляційної інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті 2 вищенаведеного додатку від 11 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року № 01/2019-02 сторони узгодили, що клієнт (позивач) зобов`язаний сплатити гонорар протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті." Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, провадження №К/9901/29763/20. В своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Такий же правовий висновок містяться і постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Такий підхід щодо визнання фактично здійсненими витрат за відсутності факту оплати впливає також із практики Європейського суду з прав людини ( далі - ЄСПЛ ), яка є обов`язковою для застосування в Україні як джерело права в силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07 ) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені. «115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження в Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними»( див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України», п. 97 ). Такий висновок ЄСПЛ також викладений у вже зазначеному вище рішенні у справі «Савін проти України» ( Заява № 34725/08). «96. Суд зазначає, що хоча заявник ще не оплатив адвокатські послуги, він зобов`язаний оплатити їх відповідно до договірних зобов`язань. Як вбачається з матеріалів справи, пан [PERSON] представляв заявника протягом усього провадження у Суді, а тому має право вимагати оплати його послуг за договором. Відповідно Суд вважає ці витрати «фактичними» ( див. рішення від 08 жовтня 2009 року у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветіта та Ісрафілов проти Азербайджану», заява № 37083/03, п.106 ). При цьому на необхідності розгляду витрат, які підлягають оплаті, як фактичних для цілей компенсації наголошується і в Практичних рекомендаціях ЄСПЛ від 28.03.2007 року. Тож фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Відповідно, якщо договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визнання витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації стороні. Під-час розгляду справи сторона відповідача в судове засідання не з`явилася, відповідно не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що виключає можливість суду на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Отже, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що понесені позивачем витрати на правову допомогу, враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача у розмірі 5000 гривень. Згідно із п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. При зверненні до суду з вищевказаними вимогами позивачем було сплачено судовий збір. У відповідності до вимог Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 908 грн., понесення яких документально підтверджується ( а. с. 7 ). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial