Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 21 листопада 1998 року вона на Харківській товарній біржі уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Умови договору сторонами були виконані, продавець передав їй вказане нерухоме майно, а вона повністю сплатила його вартість. Нотаріально даний договір не було посвідчено, оскільки представником біржі їм було роз'яснено, що відповідно до вимог законодавства, угоди, які зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Про це також було зазначено у тексті договору. Згодом, коли вона звернулася до відповідача з проханням нотаріально посвідчити вказаний договір купівлі-продажу, отримала від нього відмову через небажання займатися цим питанням. Позивач зазначила, що після придбання будинку вона відкрито безперервно їм володіє з 15 січня 1999 року, а тому вказаний будинок належить їй як за договором купівлі-продажу, так і в порядку набувальної давності. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати укладений 21 листопада 1998 року на Харківській товарній біржі між нею та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку № Н2-229 дійсним, визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] літ. «А-1» з прибудовами літ. «А1,А2», ганком «а», загальною площею 67,6 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., та господарськими будівлями та спорудами: гараж літ. «Б», літню кухню літ. «В», сарай літ. «Г,Ж», льох «гп», вбиральню літ.«Г», душ літ. «Е», огорожу № 1-2, колонку літ. «К», каналізаційну яму літ. «З». Позивач Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, направила до суду свого представника [PERSON], яка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, при цьому пояснила, що на теперішній час позивач не має можливості зареєструвати право власності на спірний будинок, оскільки у будинку мали місце переобладнання, у зв'язку з чим, за рахунок допоміжної площі збільшилася житлова площа будинку. Вказані переобладнання здійснені відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Представник третьої особи Харківської товарної біржі у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, надав заяву, в якій проти позовних вимог не заперечував, просив розглядати справу за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 листопада 1998 року за договором купівлі-продажу №Н2-229 [PERSON], як продавець, і [PERSON], як покупець, на Харківській товарній біржі уклали даний договір, за яким [PERSON] купила житловий будинок житловою площею 37,4 кв.м. надвірними будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. (а.с.7). Відповідно до п.1.4 Договору зазначений будинок належав продавцю на підставі дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого виконкомом Жовтневої сільської ради 10 жовтня 1980 року за р.№ 16; дублікат виданий виконкомом Жовтневої сільської ради 16 листопада 1998 року, р. № 14, та зареєстрований в міжміському БТІ 16 листопада 1998 року, р. № 1-140. Договір купівлі-продажу житлового будинку [PERSON] не було зареєстровано в органах технічної інвентаризації. З огляду на час виникнення спірних правовідносин, а саме листопад 1998 року, на вказані спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК України 1963 року. Так, за ч.1 ст. 227 ЦК України в1963 року договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Стаття 47 ЦК України 1963 року встановлює, що нотаріальне посвідчення угод є обов'язковим лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Згідно п.4 абзацу 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", який діяв на час укладення спірного договору, щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України "Про товарну біржу", чинної на час укладення договору купівлі-продажу, угода, зареєстрована на біржі, не підлягає нотаріальному посвідченню. За ч.4 цієї ж статті угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Отже, дотримання обов'язкової нотаріальної форми для спірного договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого на біржі, не вимагалось, а тому вимоги позивача про визнання зазначеного договору дійсним з підстав ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення є безпідставними. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволення позову в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Що ж стосується вимог щодо визнання права власності на вказане нерухоме майно, то суд виходить з такого. Позивачка, придбавши у відповідача за зареєстрованим 21 листопада 1998 року на Харківській товарній біржі договором купівлі-продажу житловий будинок, на підставі ст.15 Закону України "Про товарну біржу" та ст.128 ЦК УРСР 1963 року набула на нього право власності. На теперішній час, у зв'язку зі змінами в законодавстві, що регулює правовідносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, позивачка позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію права власності та реалізувати право власності на нерухоме майно. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, визнанням права власності за позивачкою на спірне нерухоме майно відновлюються її порушені права, іншого способу для поновлення порушеного права, ніж обраний позивачкою в частині визнання права власності, законом не передбачено, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Щодо вимог позивачки щодо визнання права власності також в порядку набувальної давності, то вони є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

Outcome: partial