Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Концерн „Міські теплові мережі" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за комунальні послуги(з централізованого опалення та гарячого водопостачання). Ухвалою суду від 26.02.2020 року замінено неналежного відповідача [PERSON] належним відповідачем [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Концерн „Міські теплові мережі" у період з 01.05.2015 р. по 30.04.2018 р. надав послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 26506, 70 гривень. Відповідач частково сплатив суму заборгованості у розмірі 3363,81 гривень. Таким чином заборгованість за вказаний період складає 23142, 89 гривень. Концерн „МТМ" по відношенню до відповідача як споживача послуг являється виконавцем послуг з централізованого опалення. Позивач просить стягнути вказану заборгованість з відповідача та сплачений судовий збір. 12.06.2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за житлово - комунальні послуги за період з 01.05.2015 року по 30.04.2018 року та з 01.08.2019 року по 30.04.2020 року у розмірі 31235,87 гривень та судовий збір у розмірі 1921 гривень. Представник Концерн „МТМ" в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю, просив відмовити в їх задоволенні та застосувати строк позовної давності, надавши при цьому письмовий відзив на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягає частковому задоволенню у зв"язку з наступним. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні було встановлено, що згідно Рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 року „Про визначення виконавців житлово - комунальних послуг" у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово - комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення визначено Концерн „МТМ" в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну „МТМ". 3гідно Рішенню виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 200 від 28.04.2011 р. „Про визначення виконавців комунальних послуг" у м. Запоріжжя, починаючи з 01.04.2011 р. виконавцем комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено концерну „МТМ" в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж концерну „МТМ". Пунктом 2.1. Статуту зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу концерну. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 14.08.2014 року [PERSON] безплатно передала у власність [PERSON] як дарунок 1/3 частину квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , договір засвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Щербиною В.С., та зареєстрований в реєстрі за № 1333. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , з 24.09.2016 року. Відповідно до довідки - розрахунку Концерну «МТМ» щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, з урахуванням часткової сплати заборгованості відповідачем, заборгованість відповідача за період з 01 травня 2015 року по 30 квітня 2018 року складає 23142,89 гривень та 01 серпня 2019 року по 30 квітня 2020 року складає 8092,97 гривень, а всього 31235,87 гривень. Вказаний розрахунок заборгованості є повним, чітким, об`єктивним, він узгоджуються з умовами чинного законодавства. Тому, суд вважає вказаний документ належним та допустимим доказом і бере за основу при винесенні цього рішення. Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води» затвердженими постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 та іншими нормативно-правовими актами України. Обов`язок Споживача сплачувати за житлово-комунальні послуги закріплений у Житловому кодексі УРСР (ст.ст. 67, 68). Відсутність між сторонами договору на надання послуг централізованого опалення не є підставою для несплати за надані Концерном «МТМ» послуг, оскільки обов`язок оплати випливає з Закону. Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідача, як споживача послуг є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Згідно ч. 3 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються. Згідно ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до статті 162 ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Отже, чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла. У зв`язку з цим, інші співвласники, які належним чином сплачують комунальні послуги як за себе, так і за іншого співвласника, вправі вимагати через суд стягнення в порядку регресу частину понесених витрат з недобросвісного співвласника. Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24.01.2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги. Правилами та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води водовідведення здійснюється на підставі укладеного між Виконавцем та Споживачем відповідно договору. Пунктом 8 Правил встановлюється, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Нормою п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону закріплено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону, виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 20 Закону споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30 жовтня 2013 року по справі 6-59цс13) Відсутність укладеного між сторонами договору не позбавляє відповідача обов`язку щодо оплати наданих їм послуг з централізованого опалення. Згідно Статуту Концерну «Міські теплові мережі», предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, її розподілення для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій, установ і її збут, тобто Концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву гарячої води. Система теплопостачання квартири відповідача є загальнобудинковою, від`єднання від централізованого опалення не проводилось, тому послуги відповідачці, надавались постійно і в повному обсязі. Згідно із п. 1.1. Статуту Концерн «Міські теплові мережі» створено на підставі рішення Запорізької міської ради від 11.01.2002 № 17 «Про створення комунальних підприємств теплових мереж», згідно із законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», Про підприємства в Україні», «Про власність», «Про підприємництво». П. 2.1. Статуту зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу Концерну. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Доказів на спростування факту наявності заборгованості чи її розміру станом на час розгляду справи відповідач не надав. Заперечень з боку споживача на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води на адресу концерну не надходило. В порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Разом із тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У даному випадку відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності. 20.03.2019 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся з цим позовом до суду. Враховуючи вказану дату звернення позивача з цим позовом до суду, то позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості в межах 3-х річного строку позовної давності, тобто з 01.03.2016 року по 01.03.2019 року у розмірі 19626,44 гривень. Крім того з відповідача підлягає стягненню заборгованість за житлово- комунальні послуги (з централізованого опалення та гарячого водопостачання) за період з 01.08.2019 року по 30.04.2020 року у розмірі 8092,98 гривень. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач свої зобов`язання з оплати житлово- комунальних послуг (з централізованого опалення та гарячого водопостачання) виконував неналежним чином, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 01.03.2016 року по 01.03.2019 року у розмірі 19626,44 гривень та за період з 01.08.2019 року по 30.04.2020 року у розмірі 8092,98 гривень, а всього 27719,42 гривень. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1704,74 гривень.

Outcome: partial