Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з цивільним позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", в якому просить скасувати наказ № 616-К від 14.04.2015 року про припинення трудового договору та поновити його на посаді провідного юрисконсульта у ПАТ «Укртелеком»; стягнути з ПАТ «Укртелеком» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з ПАТ «Укртелеком» на його користь моральну шкоду у розмірі 35 000, 00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 01.08.2005 року, позивач був на прийнятий на посаду юрисконсульта у Львівську філію Відкритого акціонерне товариство "Укртелеком". У травні 2007 року, був переведений на посаду юрисконсульта в інший структурний підрозділ товариства - Центр технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі № 6 філії "Дирекція первинної мережі ВАТ "Укртелеком", який потім неодноразово змінював свою назву. 15 березня 2013 року, позивач переведений на посаду провідного юрисконсульта філії "Дирекція первинної мережі ПАТ "Укртелеком". 12 лютого 2015 року, позивача було ознайомлено із попередженням № 310 від 06.02.2015 року, про майбутнє звільнення з 14 квітня 2015 року. 14 квітня 2015 року, позивач звільнений із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку із скороченням штату працівників) на підставі наказу № 616-К від 10.04.2015 року. Позивач вважає своє звільнення неправомірним, оскільки на день видачі попередження про його майбутнє звільнення та й на момент самого звільнення в Єдиному державному реєстрі підприємств, установ та організацій не було відомостей щодо закриття (ліквідації) філії "Дирекція первинної мережі" в зв'язку з чим була відсутня підстава для скорочення штату. Також позивачу, не поступала пропозиція про можливість переведення його на іншу роботу. Окрім того звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, що у даному випадку не було здійснено. Також внаслідок звільнення позивач зазнав суттєвих змін в організації життя, був позбавлений на отримання законного доходу, для забезпечення та утримання себе та своєї родини. На підставі наведеного вважає, своє звільнення незаконним, а його порушенні права на працю такими, що підлягають захисту та належному відновленню. В додаткових поясненнях вказав, що його не було запрошено на засідання профспілки та його звільнення відбулося без згоди начальника РЦТЕТТМ-5. Позивач [PERSON] в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав просив такі задовольнити, також позивач в судовому засіданні був допитаний в якості свідка та пояснив, що 12.02.2015 р. та 23.02.2015 р. особисто ознайомлювалась з переліком вакантних посад по Львівській області. 12.03.2015 року його не ознайомлювали з переліком вакантних посад та на засідання профспілки не був запрошений. Щодо наявності акту від 12.03.2015 року дізнався під час розгляду справи у суді. Підтвердив, що до моменту звільнення проходив співбесіду на посаду спеціаліста управління комерційної нерухомості, яка була запропонована роботодавцем як вакантна. Представник відповідача ПАТ «Укртелеком» - Філяровська Н.П. в судове засідання з'явилася, щодо задоволення позовних вимог заперечила та просила у задоволенні таких відмовити, оскільки вважає такі необгрунтовані та безпідставними. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що працювала техніком з обліку у філії, являлась членом профспілки. Відбувалась повна ліквідація філії, працівники викликались та повідомлялись про наступне вивільнення. 12.02.2015 р. та 23.02.2015 р. особисто ознайомлювалась з переліком вакантних посад по Львівській області. При ознайомленні позивача з переліком посад присутня не була. Щодо акту від 12.03.2015 р. вказала, що в цей день до неї підійшла [PERSON] з написаним актом, вказала, що [PERSON] був ознайомлений з вакансіями, вказав, що вони йому не підходять, а тому було складено відповідний акт, який свідком був підписаний. Вказала, що засідання профспілки проводилось 01.04.2015 р., на її думку що було формальністю, оскільки відбувалась повна ліквідація філії. На даному засіданні позивач не був присутнім, відповідальним за запрошення на засідання профспілки була [PERSON], чи здійснювався такий виклик їй невідомо. Свідок [PERSON] судовому засіданні пояснив що працював бухгалтером у філії 12.02.2015 р. особисто ознайомлювався з переліком вакантних посад по Львівській області, оскільки аналогічної посади не було, що влаштовують дві інші посади, проте за результатами співбесіди йому було відмовлено. 23.02.2015 р. особисто ознайомлювався з переліком вакантних посад по Львівській області, більше його ознайомлень не проводилось. При ознайомленні позивача з переліком посад присутній не був. На засідання профспілки щодо розгляду подання адміністрації про надання згоди на звільнення працівників його не запрошували. Заслухавши пояснення сторін, свідків, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог судом встановлено наступне. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що наказом ПАТ «Укртелеком» філії «Дирекція первинної мережі» № 233-к від 14.03.2013 року, [PERSON] переведений до відділу правового забезпечення філії «Дирекції первинної мережі» на посаду провідного юрисконсульта (на виносне робоче місце в РЦТЕТТМ-5 м. Львів). Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що 30.01.2015 року ПАТ «Укртелеком» було видано наказ № 55 «Про скорочення штату працівників ПАТ «Укртелеком» на підставі рішення Наглядової Ради ПАТ «Укртелеком» про закриття (ліквідації) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» (протокол від 10.10.2014 року № 231) та наказу ПАТ «Укртелеком» від 03.11.2014 року № 591 «Щодо закриття ліквідації) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком», згідно якого скорочено штат працівників філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ Укртелеком і у зв'язку з чим внесено зміни до штатного розпису ПАТ «Укртелеком» (в частині філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ Укртелеком), затвердженого наказом ПАТ Укртелеком від 30.12.2014 року № 764 «Про затвердження штатного розпису ПАТ «Укртелеком» станом на 01.01.2015 року, а саме вивести посади зі штатного розпису згідно з додатком. Серед посад, які були скорочені та виведені зі штатного розпису філії рахується посада на якій працював [PERSON], а саме провідний юрисконсульт. Так судом встановлено, що позивача [PERSON], про майбутнє звільнення зі займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, було попереджено, що стверджується попередженням про майбутнє звільнення № 310 від 05.02.2015 року, згідно якого позивача попереджають, що звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбудеться 14.04.2015 року. Із вказаним попередження, позивач ознайомився 12.02.2015 року, що стверджується підписом позивача на вказаному попередженні. Судом встановлено, що позивач [PERSON], згідно Наказу ПАТ «Укртелеком» філія «Дирекція Первинної мережі» № 616-К (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), з 14 квітня 2015 року звільнений з посади провідного юрисконсульта Відділу правового забезпечення (врм РЦТЕТТМ-5) у зв'язку із скороченням штату працівників, згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України. З вказаним наказом [PERSON] ознайомився 10.04.2015 року, що стверджується підписом позивача на вказаному наказі. Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Положеннями частини другої ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.ч. 2, 3, ст. ст. 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Також судом встановлено, що позивачу [PERSON], було неодноразово запропоновано вакантні посади у ПАТ «Укртелеком», а саме 12.02.2015 року та 23.02.2015 року, однак такі вакансії позивач вважав такими, що йому не підходять, що стверджується особистими підписами позивача, у графі «вважаю, вакансії мені не підходять». Також позивачу 12.03.2015 року, було запропоновано вакантні посади у ПАТ «Укртелеком», однак останній відмовився від підпису про ознайомлення зі списком вакантних посад, що стверджується актом від 12.03.2015 року, складеним начальником РЦТЕТТМ-5 [PERSON], фахівцем з кадрів [PERSON], техніком з обліку [PERSON] Судом встановлено, що позивача 12.02.2015 року було ознайомлено з вакансіями ПАТ «Укртелеком» станом на 02.02.2015 р. (перелік вакантних посад ПАТ «Укртелеком» а.с.67-103), оригінал якого, оглянуто у судовому засіданні. Зазначення про дату, станом на яку сформовано перелік вакантних посад ПАТ «Укртелеком» міститься на зворотній стороні останнього аркушу переліку, який прошито та скріплено печаткою (а.с.103). Позивач своїм підписом засвідчив, що запропоновані вакансії йому не підходять (а.с.66). Також, встановлено, що позивача 23.02.2015 р. ознайомлено з вакансіями ПАТ «Укртелеком» станом на 23.02.2015 р. (перелік вакантних посад ПАТ «Укртелеком» а.с.105-110), оригінал якого, оглянуто у судовому засіданні. Зазначення про дату, станом на яку сформовано перелік вакантних посад ПАТ «Укртелеком» міститься на зворотній стороні останнього аркушу переліку, який прошито та скріплено печаткою (а.с.110). Позивач своїм підписом засвідчив, що запропоновані вакансії йому не підходять (а.с.66). Позивач покликається на те, що його було ознайомлено з вакансіями в межах Львівської області, а тому вважає, що роботодавцем було порушено процедуру ознайомлення із вакантними посадами, а долучений до матеріалів справи перелік є сфальшованим, що доводиться показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Однак такі покликання позивача не знайшли свого підтвердження, оскільки свідок [PERSON] та [PERSON] вказали, що вони не були присутні при ознайомленні позивача [PERSON] із переліком вакантних посад, а їх посилання на те, що вони особисто були ознайомлені із переліком посад у межах Львівської області, не може бути підтвердженням того, з яким переліком посад був ознайомлений позивач. Судом встановлено, що 12.03.2015 р. [PERSON] був ознайомлений зі списком вакансій станом на 11.03.2015 р.(перелік вакантних посад ПАТ «Укртелеком» а.с.112-157), оригінал якого, оглянуто у судовому засіданні. Зазначення про дату, станом на яку сформовано перелік вакантних посад ПАТ «Укртелеком» міститься на зворотній стороні останнього аркушу переліку, який прошито та скріплено печаткою (а.с.157) однак від підпису про ознайомлення позивач відмовився, що засвідчено актом від 12.03.2015 р. Позивач покликається на те, що його не було ознайомлено з вакансіями 12.03.2015 р., а долучений акт на його думку є юридично нікчемним, оскільки свідок [PERSON] вказала, що фахівець з кадрів [PERSON] одноосібно склала акт та надала їй для підпису. Однак, допитана в судовому засіданні [PERSON], вказала, що до неї підійшла [PERSON] з написаним актом, вказала, що [PERSON] був ознайомлений з вакансіями, вказав, що вони йому не підходять, а тому було складено відповідний акт. Оскільки [PERSON] особисто не була присутня при ознайомленні позивача з вакансіями, тому дану обставину її свідчення не спростовують. Позивач покликається на те, що в матеріалах справи відсутнє погодження начальника РЦТЕТТМ-5 на його звільнення, яке передбачене п.1.2 посадової інструкції провідного юрисконсульта. З цього приводу, судом встановлено наступне. Як вбачається з п.1.2. посадової інструкції провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення РЦТЕТТМ-5 Філії дирекції первинної мережі ПАТ «Укртелеком», підписаної [PERSON] 21.03.2013 р. провідний юрисконсульт призначається на посаду та звільняється з посади наказом директора філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком» в установленому в Товаристві порядку за погодженням з начальником РЦТЕТТМ-5 з дотриманням чинного трудового законодавства. З довіреності № 137 від 02.02.2015 р., виданої директором товариства [PERSON] та фінансовим директором [PERSON] на ім'я начальника Регіонального центру технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі № 5 філії «Дирекції первинної мережі ПАТ «Укртелеком» [PERSON] вбачається, що станом на момент звільнення до повноважень останнього не входило надання згоди на призначення чи звільнення по особовому складу. У позовній заяві позивач покликався на те, що звільнення відбувалось без отримання згоди профспілкової організації, а в подальшому в письмових поясненнях обґрунтовує свої вимоги тією обставиною, що згода профспілки на його звільнення була надана на засіданні пофспілки на яке його не було запрошено. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч.1 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Згідно ч.4 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності» подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез'явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Як роз'яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Згідно протоколу П-08 від 01.04.2015 року спільного засідання адміністрації та профкому первинної профспілкової організації РЦТЕТМ-6, надано згоду на розірвання трудового договору з [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Судом встановлено, що на момент звільнення позивача 14.04.2015 р. роботодавець отримав згоду профспілкового комітету (а.с. 160), про що зазначено в наказі № 616-к про припинення трудового договору (контракту )від 14.04.2015р. (а.с.4). У своїх показаннях свідок [PERSON] вказала, що засідання профспілки проводилось 01.04.2015 р. На даному засіданні позивач не був присутнім, відповідальним за запрошення на засідання профспілки була [PERSON], чи здійснювався такий виклик їй невідомо. Свідок [PERSON] засвідчив обставину, що його особисто на засідання профкому, яке відбувалось 01.04.2015 р. не запрошували. Судом встановлено, що профспілкова організація філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком» виведена зі складу організаційних ланок Об'єднаної профспілкової організації та перебуває у стані ліквідації. При прийнятті рішення про припинення профспілкової організації правонаступництво не передбачалось. З метою забезпечення схоронності справ у відповідності до вимог правил роботи архівних підрозділів документи з особового складу та справи постійного зберігання профспілкової організації філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком» були передані в архів філії. Представник відповідача додатково вказала, що документів, щодо проведення засідань профспілки не збереглось. Тому встановити наявність чи відсутність запрошення на засідання профспілки, чи письмової заяви від працівників про можливість розгляду подання без їх участі в документах профспілкової організації є неможливим у зв'язку із перебуванням профспілкової організації на стадії ліквідації. Відповідно до ч. 9 ст.43 Кодексу законів про працю якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Як роз'яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. З аналізу вищезазначених норм та роз'яснень Пленуму Верховного суду України слід зробити висновок, що рішення профспілки за зверненням роботодавця про надання згоди на звільнення працівника за своєю природою не підлягає окремому оскарженню та повинне розглядатись в сукупності із іншими доказами по справі про правомірність дій роботодавця при звільненні працівника та дотримання прав працівника при цьому. Судом встановлено, що вивільнення працівників, в тому числі позивача, відбувалось у зв'язку із закриттям (ліквідацією) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» та відповідно скороченням штату працівників на підставі ч.1 ст.40 КЗпПП, тобто з дотриманням адміністрацією норм трудового законодавства щодо підстав та порядку звільнення позивача з дотриманням прав працівника при цьому. Щодо показів позивача то такі є суб'єктивними, оскільки такий зацікавлений в результатах розгляду справи. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. На підставі наведеного, суд дійшов переконання, що трудові відносини між позивачем та відповідачем, припинені у відповідності до вимог КЗпП України та без порушення процедури звільнення, а тому позовні вимоги позивача щодо поновлення його на роботі, а також щодо скасування наказу підприємства та стягнення шкоди по невиплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до Постанови пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою та діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди позивачем має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач не навів доказів, що саме діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, не надав доказів заподіяння такої шкоди та не навів обґрунтування щодо розміру шкоди, та доказів, якими це підтверджується, а тому позовні вимоги в частині стягнення у його користь із відповідача моральної шкоди є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed