Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "Акціонерна страхова компанія "Омега", у якому просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 100000 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є батьком загиблого внаслідок ДТП 25 липня 2015 року [PERSON], яке сталося з вини [PERSON], 1999 р.н., та якого вироком Олександрійського міськрайонного суду від 2 березня 2016 року визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Позивач вказує, що 27 травня 2015 року між батьком винуватця [PERSON], 1971 р.н., і ПАТ "Акціонерна страхова компанія "Омега" укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого розмір страхової суми складає 100000 на одного потерпілого, а отже сума яка підлягає відшкодуванню на користь батька загиблого становить 100000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми статей 23, 27 ЗУ "Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закону № 1961-IV) і ст.1200 ЦК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов і просив його задовольнити. Пояснив, що він є потерпілим у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме батьком загиблого у ДТП [PERSON] Позивач вважає, що оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON], 1971 р.н., який є батьком винувататця ДТП [PERSON], 1999 р.н., застрахована згідно полісу на страхову суму 100 тисяч гривень, він має право на відшкодування за рахунок відповідача моральної і матеріальної шкоди, завданої йому та його сім'ї внаслідок злочину, вчиненого [PERSON] Окрім цього, позивач визнав, що [PERSON] отримав від батька винуватця ДТП [PERSON] як повне відшкодування 25 тисяч доларів завданої внаслідок смерті сина майнової і моральної шкоди. Також [PERSON] оплатив витрати, пов'язані із похованням загиблого. [PERSON] повідомив, що він не має майнових вимог до винуватця ДТП і його батька [PERSON] Разом з тим, стверджував, що завдана йому шкода у повному обсязі не відшкодована, однак не зміг пояснити у чому саме полягає ця частина невідшкодованої шкоди, наполягав, що таке відшкодування має відбутися за рахунок відповідача у розмірі страхової суми за полісом, тобто 100 тисяч гривень, автоматично у випадку настання страхового випадку без урахування того, у якому розмірі була фактично завдана шкода. Позивач додатково пояснив, що після смерті сина його здоров'я погіршилося. Щодо наявності фактичних обставин для застосування ст. 1200 ЦК України позивач пояснив, що ні на момент смерті сина, ні на момент розгляду справи судом не досяг пенсійного віку, є працездатним, інвалідності не має, не перебував на утриманні свого сина. Представник позивача адвокат Мунтян В.І. також підтримав позов і просив його задовольнити із зазначених у ньому підстав. Додатково пояснив, що ДТП, внаслідок якого загинув [PERSON], є страховим випадком згідно ст.6 Закону № 1961-IV. При цьому відповідно до ч.1 ст.23 цього закону шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов'язана із смертю потерпілого. Тому представник позивача вважає, що батько загиблого, який визнаний у зазначеному вище кримінальному провадженні як потерпілий має право на страхове відшкодування завданої йому внаслідок смерті сина матеріальної і моральної шкоди у розмірі страхової суми 100 тисяч гривень. Право на отримання страхової виплати, на думку представника, не залежить від отримання [PERSON] грошового відшкодування матеріальної і моральної шкоди безпосередньо від батька винуватця ДТП [PERSON] Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні не визнав позов та пояснив, що винуватець ДТП [PERSON] особисто відшкодував потерпілому шкоду, до страховика у передбаченому Законом № 1961-IV порядку не звертався і не мав наміру звертатися. При цьому представник наголошував, що законодавство передбачає компенсацію завданої шкоди лише один раз, тому повне самостійне відшкодування [PERSON] шкоди потерпілому виключає необхідність проведення страховиком страхових виплат за цим випадком. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Пільгуй О.М. у своїх письмових поясненнях і у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Він посилався на те, що матеріальна, моральна шкода і витрати, пов'язані з похованням були повністю відшкодовані позивачу [PERSON] під час розслідування і розгляду кримінального провадження. Також [PERSON] до страховика у передбаченому Законом № 1961-IV порядку не звертався і не мав наміру звертатися. Тому виплата [PERSON] страхового відшкодування суперечитиме статтям 3, 9 Закону № 1961-IV, роз'ясненням абз. 2, 4 п.16 постанови пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4, і ст.1200 ЦК України. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Вироком Олександрійського міськрайонного суду від 2 березня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України. Вироком вставнолено, що 25 липня 2015 року близько 23 год. 50 хв. неповнолітній [PERSON], [INFO], в порушення вимог п. 2.1 Правил дорожнього руху, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керував автомобілем «Mercedes-Benz ML 350CDI», реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві приватної власності його брату [PERSON] Рухаючись по пр. Леніна зі сторони пл. Леніна в напрямку автодороги Знам'янка - Луганськ - Ізварине з недозволеною швидкістю біля 90 км/год, [PERSON], в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 («б», «д»), 12.1, 12.2, 12.3, 12.4, 12.9 ПДР України, які зобов'язують водія своїми діями не створювати загрози безпеці руху, не загрожувати життю і здоров'ю громадян, уважно стежити за дорожньою обстановкою, у темну пору доби рухатися з такою швидкістю, щоб зупинити транспортний засіб в межах видимості дороги, у разі виникнення небезпеки негайно вжити заходи до зменшення швидкості або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, не перевищувати в населених пунктах швидкість більше 60 км/год, проявив особисту необережність і безпечність, і навпроти будинку № 100 по пр. Леніна допустив наїзд на пішохода [PERSON], 1992 року народження, який перетинав проїзну частину дороги. В результаті наїзду потерпілому [PERSON] були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до його смерті. Також вироком вставнолено, що обвинувачений [PERSON] добровільно відшкодував потерпілим завдані злочином збитки. Цей висновок суду підтверджуються також долученими до матеріалів справи письмовими доказами. По-перше, розпискою [PERSON] від 7 серпня 2015 року, згідно якої він отримав від [PERSON], 1971 року народження, який є батьком винуватця ДТП [PERSON], 1999 року народження, 25 тисяч доларів у рахунок повного відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої йому та його сім'ї смертю [PERSON] По-друге, квитанціями і чеками на оплату товарів і послуг, пов'язаних з організацією поховання. Цивільно-правова відповідальність [PERSON], 1971 року народження, щодо забезпеченого транспортного засобу автомобіля «Mercedes-Benz», номерний знак [NUMBER], застрахована згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик ПАТ "АСК "Омега", страхова сума 100 тисяч гривень, строк дії з 28.05.2015 до 23.05.2016. Страхувальник [PERSON] після ДТП, тобто настання страхового випадку, не звертався до страховика із повідомленням про дорожньо-транспотрну угоду встановленого зразка згідно ст.33 Закону № 1961-IV. Цю обставину визнали усі учасники процесу. [PERSON] звернувся до ПАТ "АСК "Омега" з вимогою виплати страхового відшкодування, однак 22 серпня 2016 року отримав відмову, вмотивовану тим, що завдана йому шкода згідно вироку суду відшкодована [PERSON] Суд також вставновив, що між позивачем [PERSON] і третьою особою [PERSON], 1971 р.н., і його сином [PERSON], 1999 р.н., відсутній спір щодо розміру і відшкодування заданої злочином майнової і моральної шкоди. Також суд вважає недоведеним пояснення позивача [PERSON] про те, що завдана йому смертю сина шкода повністю не відшкодована. Він не надав жодних доказів, які б вказували на наявність і розмір такої шкоди, яка б не була вже відшкодована [PERSON] згідно вказаних вище документів. З метою перевірки можливості застосування ч.2 ст. 27 Закону № 1961-IV і ст.1200 ЦК України, суд вставновив, що [PERSON] ні на момент смерті сина, ні на момент розгляду справи судом не досяг пенсійного віку, є працездатним, інвалідності не має, не перебував на утриманні свого сина. До правовідносин, які є предметом розгляду застосовуються такі норми права. Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Єдиною формою внутрішнього договору обов'язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страховий поліс (п.8 ч.1 ст.1 ЗУ Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Згідно ст.3 вказаного закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ст. 5 цього ж закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Отже, згідно наведених норм права змістом правовідносин обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є захист їх інтересу, який полягає з однієї сторони, у зменшенні потенційного тягаря застрахованої особи (страхувальника) відшкодувати завдану потерпілому внаслідок ДТП шкоду за рахунок розкладення цього тягаря між усіма застрахованими особами, і з іншого боку, у забезпечення інтересу потерпілого у відшкодуванні завданої йому шкоди. Також, особливість відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність встановлені ст. 1194 ЦК України, згідно якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тлумачення умов, за яких обов'язок відшкодувати шкоди потерпілому покладається на страховика і на страхувальника наведене у абзацах 2-4 п.16 постанови пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки". Зокрема, у постанові пленуму зазначено таке. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Проаналізувавши відповідно до наведених норм права встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про те, що у відповідача ПАТ "Акціонерна страхова компанія "Омега" не виникло зобов'язання відшкодувати потерпілому завдану [PERSON] внаслідок ДТП шкоду. Страхувальник [PERSON] не звернувся до страховика у передбаченому ст.33 Закону №1961-IV порядку з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а отже згідно зазначених вище норм права і тлумачень постанови пленуму ВССУ обов'язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду перейшов до страхувальника [PERSON] [PERSON] відшкодував у повному обсязі завдану [PERSON] шкоду. Це підтверджується встановленими судом фактичними обставинами, про які зазначено вище. Доводи позивача і його представника про те, що страхова виплата має дорівнювати страховій сумі і має здійснюватися страховиком незалежно від того чи відшкодував страхувальник шкоду добровільно, є безпідставними і прямо суперечать зазначеним вище нормам закону. Страховою сумою є грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (ст.9 Закону №1961-IV). Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку (ст. 9 ЗУ "Про страхування"). Тобто, у відносинах обов'язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхова сума - це максимальний розмір, у межах якого страховик відшкодовує шкоду, фактично завдану страхувальником потерпілому. Конкретна сума страхового відшкодування визначається залежно від фактичного розміру завданої шкоди за кожним страховим випадком. При цьому [PERSON] не довів, що фактично завдана йому шкода, як матеріальна, так і моральна, перевищує той розмір, який йому вже відшкодований [PERSON] Тому його позовні вимоги до страховика є необгрунтованими. Автоматична виплата усієї страхової суми потерпілому у разі настання страхового випадку без врахування фактичного розміру завданої шкоди, на чому наполягають позивач і його представник, суперечить самій суті відносин страхування цивільної відповідальності. Розгорнуте пояснення змісту цих відносин наведено вище. Також, згідно термінології п.3 ч.1 ст.1 Закону №1961-IV потерпілим у відносинах страхування за встановлених у справі обставин визнається лише загиблий [PERSON] Майнова шкода, завдана внаслідок його смерті, відшкодовується на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Однак, позивач [PERSON], виходячи з норм зазначеної статті, до таких осіб не відноситься, оскільки, як вставнолено судом, не досяг пенсійного віку, інвалідності не має, є працездатним, на утриманні свого загиблого сина не перебував. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed