Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] яким, з урахуванням уточнень, просив стягнути з неї заборгованість за кредитним договором №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року у розмірі 55898 гривень 83 копійки, яка утворилась станом на 11 листопада 2014 року. Разом з цим, [PERSON] подала зустрічний позов яким, з урахуванням уточнень, просила стягнути на її користь грошові кошти у розмірі 106728 гривень 02 копійки у якості відшкодування вартості автомобіля. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином, але у судове засідання 26 січня 2016 року не з'явились. Представник позивача за первісним позовом неодноразово подавав заяву, якою просив розглянути справу без участі позивача, а відповідач причини неявки не повідомив (а.с.90,119). У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а справа розглядалась без їх участі. Позиція позивача полягала у тому, що між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання кредиту. А відповідач свої зобов`язання по його поверненню, сплаті процентів та комісій у строки, встановлені договором не виконав. Тому у банка виникло право вимоги сплати цих платежів з відповідача. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення пені за невиконання грошових зобов'язань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і її. При цьому, на думку позивача звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не перешкоджає стягненню заборгованості з боржника через суд, і це не призведе до подвійного стягнення, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет застави фактично не виконано. Позиція відповідача полягала у тому, що кредитний договір у письмовій формі, як це передбачено діючим законодавством України, укладений не був, а тому він є нікчемним, що не вимагає встановлення його недійсності судовим рішенням. Видача грошових коштів банком та їх розмір, не підтверджується належними та допустимими доказами, а розрахунок суми заборгованості, здійснений банком не у відповідності з умовами кредитного договору та фактичним розміром проведених відповідачем платежів. Крім цього, нарахування процентів, комісії і пені після розірвання договору, тобто з 14 червня 2012 року, є неправомірним. Зустрічний позов, відповідач обґрунтовував тим, що у зв'язку із неправомірними діями банку у вигляді відмови виконати рішення суду з повернення автомобіля, йому завдано збитків на суму вартості автомобіля, яка складає 106728 гривень 02 копійки. Представник позивача в частині задоволення зустрічного позову заперечував, вважаючи що для цього не має підстав. А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Тридцятого серпня 2007 року, [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) та закрите акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (код ЄДРПОУ: 14360570) уклали кредитний договір №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року (а.с.10,13,14,6-8 тому 1). При вирішенні питання щодо встановлення наведеної обставини, суд узяв до уваги доводи відповідача в тій частині, що договір не можна вважати укладеним через недотримання письмової форми. Однак, суд не може з ними погодитись у зв'язку із наявністю судового рішення, що набрало законної сили, яким, факт укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем у цій справі, вже встановлений (а.с.107-109,12-15 тому 2). А згідно з положеннями частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому суд враховує, що встановивши таку обставину, інший суд оцінив ті самі доводи відповідача, що ним заявляються у цій справі (а.с.107-109,12-15 тому 2). За укладеним кредитним договором, банк взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] кредит у сумі 68650 гривень 60 копійок, строком з 30 серпня 2007 року по 29 серпня 2014 року включно, на наступні цілі: 46300 гривень на купівлю автомобіля; 34 гривні для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 463 гривні для сплати страхових платежів за договором страхування ТЗ №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року, договором особистого страхування№DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року; 3704 гривні для сплати винагороди за надання фінансового інструменту; 18149 гривень 60 копійок для сплати страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктом 2.1.3.,2.2.7. даного договору, а [PERSON] взяла на себе зобов`язання у строки, встановлені цим договором, повернути кредит, сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (3% на місяць від суми непогашеної в строк заборгованості - при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору), а також комісійні винагороди (комісії) у вигляді щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту шляхом сплати кожного місяця, з 24 по 28 число кожного місяця, платежу у розмірі 1068 гривень 23 копійки (а.с.6-8 тому 1). Взяті на себе зобов`язання щодо надання кредиту у розмірі 68650 гривень 60 копійок, банк виконав (а.с.107-109,12-15 тому 2). При вирішенні питання щодо встановлення наведеної обставини, суд узяв до уваги доводи відповідача в тій частині, що позивач не надає належних та допустимих доказів видачі кредиту. Однак, суд не може погодитись з такими доводами у зв'язку із тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, вже встановлено факт видачі банком грошових коштів у розмірі 68650 гривень 60 копійок (а.с.107-109,12-15 тому 2). А згідно з положеннями частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі договору купівлі-продажу №314224-806 від 23 серпня 2007 року, за кредитні кошти одержані від закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", [PERSON] придбала автомобіль моделі 21112, марки «ВАЗ», державний номерний знак: [NUMBER] (а.с.70-72 тому 1). В забезпечення зобов'язань за кредитним договором №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року, [PERSON] та закрите акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" уклали договір застави від 30 серпня 2007 року, за яким у заставу банку було передано автомобіль, моделі 21112, марки «ВАЗ», державний номерний знак: [NUMBER]. Однак сам автомобіль залишився у фактичному володінні [PERSON] (а.с.216-217 тому 1, 107-109,12-15 тому 2). Сімнадцятого липня 2009 року, у зв'язку із зміною типу та найменування, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК", як правонаступник закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", отримало нове свідоцтво про державну реєстрацію (а.с.11,13,14 тому 1). Рішенням Ленінського районного суду міста Луганська від 16 вересня 2010 року, визнано дії публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" з утримання автомобілю моделі 21112, марки «ВАЗ», державний номерний знак: [NUMBER] незаконними; зобов'язано цей банк повернути [PERSON] автомобіль; заборонено вказаному банку здійснювати відчудження автомобілю (а.с.70-72,216-217 тому 1). На підставі виконавчого листа №2-3231/10 від 16 вересня 2010 року, виданого Ленінським районним судом міста Луганська про зобов'язання публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" повернути [PERSON] автомобіль (моделі 21112, марки «ВАЗ», державний номерний знак: [NUMBER]) постановою державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції від 18 листопада 2010 року було відкрито виконавче провадження. Але постановою від 30 травня 2012 року виконавче провадження було закінчено у зв'язку із знаходженням автомобіля за адресою: [ADDRESS] (а.с.218-219 тому 1). На підставі виконавчого листа №2-3231/10 від 09 листопада 2010 року, виданого Ленінським районним судом міста Луганська про зобов'язання публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" повернути [PERSON] автомобіль (моделі 21112, марки «ВАЗ», державний номерний знак: [NUMBER]) постановою державного виконавця Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 11 липня 2012 року було відкрито виконавче провадження. Але постановою від 05 серпня 2013 року, виконавче провадження було закінчено у зв'язку із знаходженням автомобіля за адресою: місто Луганськ, вулиця Челюскінцев,12 (а.с.220-222 тому 1). У травні 2012 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" надіслав [PERSON] письмове повідомлення про розірвання кредитного договору №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року, з 14 червня 2012 року, яке вона отримала (а.с.64,59-63 тому 1). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави скасовано, прийнято нове. Яким позов публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року, яка станом на 17 березня 2011 року становить 29261 гривня 12 копійок (з яких: 28973 гривні 80 копійок - заборгованість за кредитом, 287 гривень 32 копійки - заборгованість за процентами за користування кредитом), звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль (моделі 21112, марки «ВАЗ», державний номерний знак: [NUMBER]), який на праві власності належить [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" з укладанням від її імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням публічному акціонерному товариству комерційний банк "ПРИВАТБАНК" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.12-15,107-109 тому 2). А 30 січня 2015 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким просив стягнути з неї заборгованість, що виникла за кредитним договором №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року, станом на 11 листопада 2014 року, у розмірі 55898 гривень 83 копійки (а.с.2-3 тому 1). При цьому у вересні 2015 року, [PERSON] подала до Рубіжанського міського суду Луганської області зустрічний позов, яким з урахуванням уточнення, просила стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на її користь грошові кошти у розмірі 106728 гривень 02 копійки, у якості відшкодування вартості автомобіля (а.с.214-215 тому 1). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та відповідачем [PERSON] виникли цивільні правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо наявності у позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, права вимагати повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування, комісійної винагороди, а також неустойки у вигляді пені. Разом з цим, суд бере до уваги і те, що із встановлених обставин також вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері забезпечення виконання зобов'язання, в яких позивач виступає заставодержателем, а відповідач майновим поручителем (заставодавцем) і в межах яких, по суті, виник спір щодо наявності у заставодавця права на відшкодування збитків у зв'язку із неможливістю володіння і користування своїм заставним майном. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору щодо права заставодавця володіти і користуватись своїм заставним майном, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення виконання зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. А згідно з положеннями статей 9 і 17 Закону України «Про заставу», перебування заставленого майна у володінні заставодавця, заставодержателя або третьої особи, передбачається законом чи договором; заставодавець зберігає право розпоряджатись заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. При цьому стаття 586 Цивільного кодексу України передбачає, що заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави; заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що в забезпечення зобов'язань за кредитним договором №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року, укладеним між [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк", його сторони уклали договір застави від 30 серпня 2007 року, за яким у заставу банку було передано автомобіль (моделі 21112, марки «ВАЗ», державний номерний знак: [NUMBER]). Однак сам автомобіль, залишився у фактичному володінні [PERSON] (а.с.216-217 тому 1, 107-109,12-15 тому 2). У грудні 2009 року, 29-го числа, співробітники публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" за актом прийому автомобіля, одержали від [PERSON] вказаний автомобіль разом з технічним паспортом [NUMBER] (а.с.216-217 тому 1). Але рішенням Ленінського районного суду міста Луганська від 16 вересня 2010 року, яке набрало законної сили, визнано дії банку з утримання автомобілю моделі 21112, марки «ВАЗ», державний номерний знак: [NUMBER] незаконними; зобов'язано цей банк повернути [PERSON] автомобіль; заборонено вказаному банку здійснювати відчудження автомобілю (а.с.70-72,216-217 тому 1). Суд погоджується з доводами [PERSON] в тій частині, що вказане рішення суду залишається не виконаним, оскільки це знайшло своє документальне підтвердження письмовими доказами (а.с.218-222 тому 1). Проте судом встановлено і те, що на момент розгляду зустрічного позову [PERSON], її правовідносини з банком, а також правовий режим заставного майна у вигляді її автомобілю і його фактичне місце знаходження, з часу прийняття вказаного судового рішення, тобто з 16 вересня 2010 року, змінились. По-перше. Письмовими доказами підтверджується, що предмет застави знаходиться у місті Луганську за адресою вулиця Челюскинцев,14 (а.с.222 тому 1). Однак на сьогодні, місто Луганськ, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. А згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, місто Луганськ входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території міста Луганськ небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». А це, об'єктивно свідчить про те, що на момент розгляду справи, в діях представників банку у вигляді відмови повернути автомобіль відсутні ознаки неправомірності, на наявності яких, як на підставу для задоволення зустрічного позову вказує позивач. По-друге, і що головне. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року, звернуто стягнення на заставне майно: автомобіль (моделі 21112, марки «ВАЗ», державний номерний знак: [NUMBER]), який на праві власності належить [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" з укладанням від її імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням публічному акціонерному товариству комерційний банк "ПРИВАТБАНК" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення цього суду набрало законної сили (а.с.12-15,107-109 тому 2). Суд констатує, що рішення будь-якого суду, яке набрало законної сили, з огляду на положення частини 5 статті 124 Конституції України є обов'язковим для виконання на всій території України. І одне рішення, навіть таке, що прийнято пізніше, само по собі, не може підміняти іншого рішення суду, навіть такого, що прийнято раніше, якщо воно його не скасовує і не змінює. І суд це враховує, але відзначає наступне. З 01 липня 2015 року, тобто з прийняттям судового рішення про звернення стягнення на предмет застави, відносини заставодавця і заставодержателя, а також правовий режим заставного майна, що мали місце на момент прийняття судового рішення про повернення [PERSON] автомобіля у вересні 2010 року, змінились. Оскільки в силу права застави, тобто в силу норм частини 1 і 2 статті 1, статті 19, частини 1 і 6 статті 20 Закону України «Про заставу», статті 589 і частини 1 статті 590 Цивільного кодексу України, а також з урахуванням того, що рішенням суду банку надано всі повноваження, необхідні для здійснення продажу предмета застави, банк, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет застави, з 01 липня 2015 року отримав у тому числі й право фактичного володіння предметом застави, але в межах і виключно для реалізації тієї мети, що визначені рішенням суду. Такого висновку, суд дійшов внаслідок застосування методу системного тлумачення вказаних вище норм права у їх взаємозв'язку із резолютивною частиною судового рішення, що набрало законної сили, та з урахуванням мети і суті власне інституту застави, в аспекті звернення стягнення на його предмет. А також з огляду на правову природу такого договору як купівля - продаж автомобіля, і зміст норм права, що регулюють цивільно-правові відносини з купівлі-продажу майна (статті 655,663,664 Цивільного кодексу України). Та, не забуваючи про те, що умовами пунктів 17.10 та 34.8 договору застави автомобіля, [PERSON] та публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" як його сторони передбачили, що у випадку порушення [PERSON] зобов'язань по кредитному договору вона повинна передати предмет застави в заклад по акту прийому-передачі (а.с.216-217). А згідно з положеннями частини 1 статті 44 Закону України «Про заставу» заклад - це застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя. Таким чином, навіть самі сторони договору застави передбачили зміну правового режиму предмета застави на випадок порушення зобов'язань за кредитним договором, серед яких з огляду на пункт 7.1. кредитного договору є сплата щомісячного платежу, внаслідок чого автомобіль, як предмет застави, повинен бути переданий у володіння банку. Що виключає можливість володіння і користування заставним майном [PERSON]. Тому враховуючи викладене, а також те, що порушення конкретного цивільного права і наявність збитків у розумінні частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України [PERSON], як підстави для задоволення вимог про відшкодування збитків, не доведено, у задоволенні її зустрічного позову слід відмовити. А в силу положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, підстави для розподілу понесених [PERSON] судових витрат - відсутні. Для вирішення спору щодо наявності у банку, як кредитора у грошовому зобов'язанні, права вимагати повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування, комісійної винагороди, а також неустойки у вигляді пені, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Як вже було встановлено судом, 30 серпня 2007 року, [PERSON] та закрите акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" уклали кредитний договір №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року (а.с.10,13,14,6-8 тому 1; а.с.107-109,12-15 тому 2). За цим договором, банк взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] кредит у сумі 68650 гривень 60 копійок, строком з 30 серпня 2007 року по 29 серпня 2014 року включно, на наступні цілі: 46300 гривень на купівлю автомобіля; 34 гривні для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 463 гривні для сплати страхових платежів за договором страхування ТЗ №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року, договором особистого страхування№DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року; 3704 гривні для сплати винагороди за надання фінансового інструменту; 18149 гривень 60 копійок для сплати страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктом 2.1.3.,2.2.7. даного договору (а.с.6-8 тому 1). Взяті на себе зобов`язання щодо надання кредиту у розмірі 68650 гривень 60 копійок, банк виконав (а.с.107-109,12-15 тому 2). Отже, банк набув право вимагати щоб [PERSON] виконала своє зобов'язання в частині повернення кредиту, сплати процентів за його користування, комісійної винагороди, та за наявності для того підстав, пені, як це передбачено договором. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). [PERSON] взяла на себе зобов`язання повернути кредит, сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (3% на місяць від суми непогашеної в строк заборгованості - при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору), а також комісійну винагороду (комісію) у вигляді щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту шляхом сплати кожного місяця, з 24 по 28 число кожного місяця, платежу у розмірі 1068 гривень 23 копійки. Також сторони договору передбачили, що у випадку порушення вказаних зобов'язань банк має право нарахувати, а [PERSON] зобов'язана сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за день прострочки, при цьому сплата пені відбувається у гривні (а.с.6-8 тому 1). З огляду на виписку по рахункам [PERSON] (а.с.41-47,109-207 тому 1), свої грошові зобов'язання передбачені кредитним договором, зокрема ті, що описані вище, вона не виконала належним чином (а.с.41-47,109-207 тому 1). Останній платіж, [PERSON] здійснила ще у 2011 році (а.с.41-47,109-207 тому 1; а.с.32-35 тому 2). Зокрема суд враховує те, що відповідач погоджується із тим, що після 26 квітня 2011 року сплата за кредитним договором нею не проводилась (а.с.59-63 тому 1). Вирішуючи питання щодо розміру боргу, утвореного внаслідок невиконання [PERSON] грошових зобов'язань, суд виходить з такого. З огляду на фактичні дані виписки по рахункам [PERSON] (а.с.41-47,109-207 тому 1) та зміст взятих нею на себе грошових зобов'язань на підставі кредитного договору (а.с.6-8 тому 1), суд погоджується з визначеним банком розміром боргу [PERSON] в частині неповернутої суми кредиту, який склав 17336 гривень 95 копійок. З правильністю розрахунку суми боргу по кредиту, що зроблений відповідачем та її представником (а.с.59-63,101-103 тому 1; а.с.36-37,117-118 тому 2, з урахуванням пояснень наданих представником відповідача у судовому засіданні), суд погодитись не може, оскільки цей розрахунок зроблено без урахування сум виданого банком кредиту для сплати страхових платежів по договорам страхування, як це передбачено пунктом 7.1. та 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору; без урахування необхідності сплати процентів у підвищеному розмірі, як це передбачено пунктом 7.4. та 3.2. кредитного договору; без урахування необхідності сплати комісії у вигляді щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту, як це передбачено пунктом 7.1. кредитного договору (а.с.6-8 тому 1). По-перше. Необхідність здійснення банком чергових страхових платежів за рахунок видачі грошових коштів (кредиту) прямо передбачено умовами пунктів 7.1., 2.1.3.,2.2.7. кредитного договору, де встановлені всі умови за яких банк здійснює таку сплату. При цьому, суд бере до уваги те, що конкретні суми та дати таких платежів, що були здійснені банком, знайшли своє відображення у розрахунку банку. Натомість, [PERSON] не заперечуючи проти факту укладення договорів страхування та прописаних у кредитному договорі умов сплати банком страхових платежів, не надала суду жодних доказів виконання свого обов'язку щодо пред'явлення банку документів, які підтверджують сплату чергових страхових платежів нею самостійно. По-друге. Умови і порядок сплати [PERSON] підвищеного проценту визначені пунктами 7.4. та 3.2. кредитного договору, і оскільки [PERSON] свої зобов'язання щодо погашення кредиту у строки, встановлені кредитним договором порушувала, у відповідні періоди банк правильно обраховував підвищений процент. Суд не може погодитись з думкою представника відповідача що застосування сторонами у договорі заздалегідь визначеного, але підвищеного у порівнянні із звичайним розміром проценту є порушенням статті 1056? Цивільного кодексу України (а.с.101-103 тому 1). Оскільки кредитний договір сторони уклали 30 серпня 2007 року, а вказана стаття з'явилась у Цивільному кодексі України та набула чинності вже після укладення сторонами договору, і тому на момент укладення договору вона не могла бути врахована його сторонами. Також, суд не може погодитись з доводами представника відповідача в тій частині, що застосування сторонами у кредитному договорі і пені, і підвищеного розміру процентів за порушення зобов'язань є санкцією одного й того ж виду, що не може бути застосовано. Тут суд виходить із того, що згідно з частиною 1 і 2 статті 1054 та статтею 1048 Цивільного кодексу України, проценти за користування кредитом, за своєю правовою природою, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка може, якщо це передбачено умовами договору, сплачуватись у більшому розмірі, ніж звичайно, як правовий наслідок продовження використання чужих грошових коштів вже після настання строку, відведеного для такого використання, як певна компенсація за це. А от неустойка у вигляді пені, з огляду на положення частини 1 статті 546, статей 549-551 Цивільного кодексу України є іншим цивільно-правовим інститутом, який полягає у забезпеченні виконання зобов'язання, і який не можна ототожнювати з платою за користування грошовими коштами (процентами). Суд вважає недоведеними доводи представника відповідача в частині нарахування банком процентів у розмірі 36% річних на повну суму боргу (а.с.117-118 тому 2). Розрахунок банку свідчить про те, що проценти нараховувались з дотриманням умов договору, тобто 9% річних на повну суму боргу, а 36% на прострочену до сплати частину загального боргу (колонки 3 і 8 та 4 і 9 розрахунку, а.с.32-35 тому 2). І оскільки суд розглядає позов про стягнення боргу станом на 11 листопада 2014 року, суд не може оцінювати обґрунтованість заявлених банком вимог про звернення стягнення на предмет застави, які були предметом розгляду в іншій судовій справі, у тому числі включно з обґрунтованістю нарахування банком процентів раніше, загальної суми боргу, на що помилково звертав увагу представник відповідача (а.с.117-118 тому 2). А в цій справі, обґрунтованість нарахування банком процентів, судом перевірена на підставі умов кредитного договору, розрахунку банку, виписки по рахункам відповідача, з урахуванням сплачених нею грошових коштів. По-третє. Необхідність сплати комісії у вигляді щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту, прямо передбачена пунктом 7.1. кредитного договору. Тому, суд не бачить можливим погодитись із доводами відповідача в тій частині, що розмір цієї комісії повинен складати 231 гривню 50 копійок, а не 252 гривні 51 копійка, як визначив банк у своєму розрахунку (а.с.59-63,101-103 тому 1). Така позиція суду обґрунтована тим, що розмір щомісячної комісії обрахована відповідачем виходячи виключно з 50% суми, яку сплатив банк за оплату автомобіля, але пункт 7.1. кредитного договору передбачає, що щомісячна винагорода у розмірі 0,50% обраховується від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, який з огляду на зміст всього пункту 7.1. кредитного договору, складається з 50501 гривні, з яких: 46300 - оплата автомобіля, 34 гривні - плата за реєстрацію предмета застави, 463 гривні - страхові платежі, 3704 гривні - винагорода за надання фінансового інструменту. Таким чином, внаслідок неврахування у своєму розрахунку всіх платежів, що були передбачені договором і повинні були враховуватись при здійсненні розрахунків між позивачем та відповідачем, останній неправильно визначив і розмір боргу по кредиту, і розмір процентів, які необхідно було сплачувати за користування кредитом (у тому числі розмір проценту у підвищеному розмірі), і розмір комісійної винагороди. Що вплинуло на неправильність розподілу сплачених ним грошових коштів та не врахування у розрахунку пені у більших розмірах. Визначаючи розмір боргу відповідача по інших платежах, суд виходить з такого. Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України, розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач і відповідач, як сторони кредитного договору у пункті 2.3.3. передбачили, що при виникненні, наприклад, такої події як порушення [PERSON] зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору (що, до речі мало місце) банк, за своїм розсудом, має право здійснити одностороннє розірвання договору з направленням [PERSON] повідомлення. При цьому у вказану в повідомленні дату, договір вважається розірваним, а в останній день дії договору [PERSON] зобов'язується повернути банку суму кредиту у повному обсязі, винагороду та проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов'язання по договору (а.с.6-8 тому 1). Також судом встановлено, що у травні 2012 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" надіслав [PERSON] письмове повідомлення про розірвання кредитного договору №DN81AR03110113 від 30 серпня 2007 року, з 14 червня 2012 року, яке вона отримала (а.с.64,59-63 тому 1). Отже, 13 червня 2012 року був останній день дії кредитного договору, в який [PERSON] повинна була повернути банку суму кредиту у повному обсязі, винагороду, проценти за фактичний строк його користування, повністю сплатити пеню. З огляду на фактичні дані виписки по рахункам [PERSON] (а.с.41-47,109-207 тому 1) та зміст взятих нею на себе грошових зобов'язань на підставі кредитного договору (а.с.6-8), суд погоджується з правильністю визначення банком не тільки розміру боргу [PERSON] в частині неповернутої суми кредиту, який станом на 14 червня 2012 року склав 17336 гривень 95 копійок, а й з розміром нарахованих банком процентів за користування кредитом, що склав 1800 гривень 55 копійок, розміром несплаченої щомісячної винагороди (комісії) - 3282 гривні 63 копійки, а також з розміром пені 2720 гривень 76 копійок. Мотиви, з яких суд погоджується з правильністю здійснених банком розрахунків, окрім розміру пені, викладені судом вище. Що стосується пені, то з правильністю визначення її розміру банком, суд погоджується через те, що його здійснено з дотриманням умов пункту 4.1. кредитного договору. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги банку про стягнення із [PERSON] заборгованості, що утворилась станом на 14 червня 2012 року у розмірі 25140 гривень 89 копійок, з яких: 17336 гривень 95 копійок - заборгованість по кредиту; 1800 гривень 55 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3282 гривні 63 копійки - заборгованість по комісії; 2720 гривень 76 копійок - пеня. І в цій частині, позов підлягає задоволенню. Позовні вимоги банку про стягнення боргу в більшому розмірі, тобто в іншій частині, суд вважає необґрунтованими, оскільки в силу положень частини 2 статті 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Тому, банк не має право нараховувати, а відтак і право вимагати сплати після розірвання договору, суми процентів і пені, які банк нарахував вже після розірвання договору, оскільки зобов'язання сторін за договором, у тому числі щодо сплати процентів і пені на умовах договору припинились з його розірванням. Доводи представника відповідача щодо неможливості стягнення боргу у зв'язку із зверненням стягнення на заставне майно, за рахунок якого банк може задовольнити свої грошові вимоги суд вважає серйозними, але не такими на підставі яких слід відмовити у задоволенні позову банку про стягнення боргу. По-перше. Знаходження автомобіля на території міста Луганськ, у зв'язку з існуванням обставин описаних вище, на думку суду, істотно ускладнює продаж автомобіля найближчим часом. А це свідчить про наявність підстав для використання банком іншого способу захисту свого порушеного права - стягнення заборгованості з боржника, що в межах виконавчого провадження дозволить, за наявності для цього умов, задовольнити вимоги кредитора за рахунок іншого майна боржника. По-друге. В силу положень частини 2 статті 368, частини 2 статті 369 Цивільного процесуального кодексу України, а також частини 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», у випадку продажу банком автомобіля за ціну, яка буде перевищувати розмір загального боргу відповідача за кредитним договором, останній має право просити суд визнати виконавчий лист про стягнення з нього боргу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково (на випадок, якщо ціна продажу автомобіля перекриє лише частину боргу відповідача). Отже, подвійне стягнення боргу сам боржник може не допустити, оскільки у нього є для цього відповідні правові інструменти. І тому суд вважає, що сама по собі наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет застави, за відсутності реального задоволення вимог кредитора при наявності незалежних від нього причин, не звільняє боржника від виконання своїх грошових зобов'язань перед кредитором та не позбавляє останнього у можливості захистити своє порушене право іншим способом. Зокрема, шляхом стягнення заборгованості, що в межах виконавчого провадження дозволить, за наявності для цього умов, задовольнити вимоги кредитора за рахунок іншого майна боржника. Таким чином, позовні вимоги банку підлягають задоволенню, але частково, у розмірі визначеному судом. Визначаючи розмір вимог банку, що підлягають задоволенню суд також врахував і те, що в судовому засіданні 07 вересня 2015 року представник відповідача просив залучити до матеріалів справи заяву про застосування строків позовної давності, але після з'ясування відсутності чітко визначених платежів та періодів до яких її слід було застосувати, представник відповідача забрав подану ним заяву. При цьому, головуючий роз'яснив представнику, що він має право повторно подати заяву про застосування строків позовної давності, але такої заяви до суду не надходило. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 558 гривень 99 копійок, які понесені банком по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.15 тому 1), а позов підлягає задоволенню частково на суму 25140 гривень 89 копійок, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 251 гривня 41 копійка. Отже,

Outcome: partial