Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк звернулося з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 04 липня 2006 року відповідач отримав у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 48,0 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Пунктом 3.2 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписавши заяву, відповідач тим самим погодився на те, що разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою така заява складає між ним та банком договір. Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку сторони не проінформують один одного про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.Банк свої зобовязання по цьому договору виконав та надав відповідачу кредитні кошти, однак відповідач своїх зобовязань за договором не виконує, а тому у нього утворився борг перед позивачем. Крім того, судовим наказом Горохівського районного суду Волинської області від 28 серпня 2007 року з відповідача вже стягнуто 4954,77 грн. у рахунок погашення заборгованості по вищевказаному кредиту. На підставі наведеного позивач просить стягнути з відповідача залишок заборгованості по кредиту, що утворився станом на 06 жовтня 2015 року (з врахуванням різниці між загальною сумою заборгованості та сумою заборгованості, що стягнута на підставі судового наказу від 28 серпня 2007 року) у розмірі 27131,64 грн., та понесені ним судові витрати. В судовому засіданні представник позивача - публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача заборгованість по відсотках за договором, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 06 листопада 2012 року по 06 листопада 2015 року в розмірі 9843,28 грн. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 04 липня 2006 року між ЗАТ КБ Приватбанк та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк передав відповідачу кредитну картку зі строком дії до 04/09 із встановленим початковим кредитним лімітом на суму 4000,00 грн. Представник позивача вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором та наявності простроченої заборгованості по кредиту зобовязання сплатити відсотки за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно, тим самим, на думку представника позивача, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідач [PERSON] не зявився в судове засідання, однак звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутності. Поряд з цим відповідач скерував до суду письмове заперечення на заяву про уточнення позовних вимог. Своє заперечення мотивував тим, що 04 липня 2006 року між ЗАТ КБ Приватбанк та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 48,0 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії кредитної картки, тобто до кінця квітня 2009 року. Судовим наказом Горохівського районного суду Волинської області від 28 серпня 2007 року з відповідача було стягнуто заборгованість за тілом кредиту та нараховані відсотки в повному обсязі в сумі 4954,77 грн. Відповідач вважає, що з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що грунтуються на кредитному договорі, зокрема сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобовязання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст.625 ЦК України. Оскільки позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст.625 ЦК України, позивач не заявляв, відповідач просить у задоволенні позову відмовити,а в разі встановлення порушення прав позивача застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, 04 липня 2006 року відповідач [PERSON] звернувся до закритого акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк із заявою позичальника (а.с.11) про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 4000,00 грн. на платіжну картку на запропонованих банком Умовах і правилах надання банківських послуг (а.с.11-16). Пунктом 3.2 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, та клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки від 04 липня 2006 року (а.с.9) стверджується, що [PERSON] було змінено кредитний ліміт, згідно до тарифів якої останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 4000,00 грн., який 15 січня 2009 року було знижено до 3518,61 грн. Пунктом 3.12 Умов та правил надання банківських послуг та заявою позичальника передбачено сплату позичальником відсотків в розмірі 48,0 % на рік. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку сторони не проінформують один одного про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Як вбачається із статуту публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (а.с.20), ПАТ КБ "Приватбанк" є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк". У відповідності з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судовим наказом від 28 серпня 2007 року, виданим Горохівським районним судом Волинської області, який набрав законної сили 14 вересня 2007 року (а.с.5), стверджується, що із [PERSON] в користь закритого акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк було стягнуто 4954,77 грн. кредитної заборгованості. Із оглянутих в судовому засіданні матеріалів наказного провадження № 2-н-90-07 вбачається, що стягнута із [PERSON] на підставі судового наказу від 28 серпня 2007 року заборгованість за кредитним договором у розмірі 4954,77 грн. станом на 26 липня 2007 року складається із: 3518,61 грн. заборгованість за кредитом, 1436,16 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом, з яких 257,56 грн. несплачені відсотки на поточну заборгованість, 1178,60 грн. несплачені відсотки на прострочену заборгованість, що стверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором від 04 липня 2006 року та заявою про видачу судового наказу (а.с.68, 69). Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 04 липня 2006 року позичальника [PERSON] за період з 06 листопада 2012 року по 06 листопада 2015 року (а.с.55-57), заборгованість відповідача перед публічним акціонерним товариством комерційним банком Приватбанк становить 9843,28 грн. заборгованості по відсотках. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідач [PERSON] у своїх запереченнях просить у задоволенні предявленого позову відмовити, оскільки вважає, що із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків. Крім того, відповідач вважає, що в даному випадку може виникати грошове зобовязання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих за цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, передбачену ст.625 ЦК України, вимоги за якою банком не заявлені. Однак, на думку суду, вищевказані доводи відповідача є помилковими, виходячи з наступного. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року, у справі № 6-1206цс15, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Крім цього, судом встановлено, що судовим наказом від 28 серпня 2007 року з відповідача у користь позивача стягнуто заборгованість по тілу кредиту та відсотках за користування кредитними коштами в період з 04 липня 2006 року по 26 липня 2007 року. Отже, оскільки договірні відносини між сторонами не припинено та судове рішення про стягнення вищевказаної заборгованості не виконано, суд приходить до висновку, що позивач має законні підстави для стягнення нарахованих у подальшому відсотків за користування кредитом після ухвалення судом цього судового рішення. Поряд з цим відповідач просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Так, відповідно до п.п.3.1.1, 5.4 Умов і правил надання банківських, граничний строк дії картки (місяць і рік) зазначено на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH) (а.с.11-16). Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Із наданої банком заяви про уточнення позовних вимог вбачається, що строк дії кредитної картки визначено до квітня 2009 року, і вищевказана обставина сторонами визнається та не оспорюється. Відповідно до п.3.1.3 вищевказаних Умов по закінченню строку дії картка перевидається банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше не надходила письмова заява клієнта про закриття карткового рахунку. Під час розгляду даної справи в суді Банк не надав суду доказів, що відповідачу [PERSON] було видано нову картку після спливу дії старої. Відповідно до ст.ст.253, 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). У зобовязаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Зазначені правові позиції сформульовані у постановах Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі № 6- 116цс13 та від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14. Отже, враховуючи те, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH), та що відповідач [PERSON] здійснив останній платіж 22 грудня 2006 року, строк дії платіжної картки сплив 30 квітня 2009 року, після спливу її дії відповідачу не було видано нову картку, а також те, що Правилами користування платіжною карткою порядку повернення відсотків за користування кредитом після закінчення терміну дії картки не визначено, суд вважає, щомоментом виникнення заборгованості слід вважати 01 травня 2009 року і з цього часу у банку виникло право на позов. Вирішуючи спір, суд вважає, що наданий банком розрахунок заборгованості по відсотках, нарахованих в період з 06 листопада 2012 року по 06 листопада 2015 року, є таким, що порушує строки позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За таких обставин, на думку суду, строк позовної давності для предявлення вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором сплив 02 травня 2012 року, і, оскільки позивач звернувся до суду із позовом 10 листопада 2015 року і ним не надано доказів поважності його пропуску, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк слід відмовити у звязку із закінченням строків позовної давності. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed