Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк звернулося з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 03 червня 2008 року відповідач отримав у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з виплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,2 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобовязання по цьому договору виконав, а відповідач своїх зобовязань за договором не виконує, а тому у нього утворився борг перед позивачем. Крім того, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2010 року з відповідача вже стягнуто 32921,95 грн. у рахунок погашення заборгованості по вищевказаному кредиту. На підставі наведеного позивач просить стягнути з відповідача залишок заборгованості по кредиту, що утворився станом на 23 березня 2016 року (з врахуванням різниці між загальною сумою заборгованості та сумою заборгованості, що стягнута на підставі судового рішення від 29 грудня 2010 року) у розмірі 12819,23 грн., та понесені ним судові витрати. Відповідач [PERSON] не зявився в судове засідання, однак звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутності. Поряд з цим відповідач скерував до суду письмове заперечення на вищевказаний позов, просить у задоволенні позовних вимог відмовити у звязку із спливом строку позовної давності, оскільки останній платіж він здійснив 06 вересня 2012 року, а тому строк позовної давності сплив 07 вересня 2015 року, що і є підставою для відмови в позові. В судовому засіданні представник позивача - публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк [PERSON] збільшив позовні вимоги, про що подав письмову заяву, просив стягнути з відповідача в користь банку 31232,54 грн. кредитної заборгованості. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2010 року, яким з відповідача було стягнуто 32921,95 грн., скасовано. 24 квітня 2013 року вищевказаний суд виніс нове рішення, згідно якого з відповідача в користь банку було стягнуто 10000,00 грн. кредитної заборгованості. Однак і це рішення було скасовано апеляційним судом Дніпропетровської області та 24 червня 2016 року винесено нове рішення, згідно з якого з відповідача було стягнуто 22271,74 грн. Відповідач частково погасив заборгованість в розмірі 6117,00 грн., зокрема: 3543,50 грн. заборгованості по відсотках, 1036,75 грн. заборгованості по комісії, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 1036,75 грн. штрафу (відсоток від суми заборгованості). На підставі наведеного представник позивача просить стягнути з відповідача залишок заборгованості по кредиту, що утворився станом на 23 березня 2016 року (з врахуванням різниці між загальною сумою заборгованості в розмірі 47387,28 грн. та сумою заборгованості, що стягнута на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2016 року в розмірі 22271,74 грн., від якої віднімається погашена відповідачем заборгованість в розмірі 6117,00 грн.) у розмірі 31232,54 грн., та понесені судові витрати. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, 03 липня 2008 року відповідач [PERSON] звернувся до закритого акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк із заявою позичальника (а.с.10) про отримання кредиту в розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на запропонованих банком Умовах і правилах надання банківських послуг (а.с.11-16) та відповідно до довідки про зміну умов кредитування (а.с.9). Пунктом 3.2 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Пунктом 3.12 Умов та правил надання банківських послуг, заявою позичальника передбачено сплату позичальником відсотків в розмірі 25,2 % на рік. Пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг та довідкою про умови кредитування передбачено сплату позичальником штрафу за порушення строків платежів по будьякому з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів у розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми позову. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку сторони не проінформують один одного про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Як вбачається із статуту публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (а.с.21), ПАТ КБ "Приватбанк" є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк". У відповідності з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 03 червня 2008 року позичальника [PERSON] станом на 23 березня 2016 року (а.с.7-8), заборгованість відповідача перед публічним акціонерним товариством комерційним банком Приватбанк становить: 10454,66 грн. заборгованості за кредитом, 34199,89 грн. заборгованості по відсотках, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 586,63 грн. штрафу (відсоток від суми заборгованості). Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2010 року (а.с.6) стверджується, що із [PERSON] в користь публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк було стягнуто 32921,95 грн. кредитної заборгованості за договором від 03 червня 2008 року. Виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, суд вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1206цс15. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2016 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2013 року було скасовано та прийнято нове рішення, згідно якого з відповідача в користь банку було стягнуто 22271,74 грн. кредитної заборгованості (а.с.90-95). Відповідач дане рішення частково виконав та погасив заборгованість в розмірі 6117,00 грн., зокрема: 3543,50 грн. заборгованості по відсотках, 1036,75 грн. заборгованості по комісії, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 1036,75 грн. штрафу (відсоток від суми заборгованості). За таких обставин, на думку суду, заборгованість відповідача перед публічним акціонерним товариством комерційним банком Приватбанк складається із заборгованості по кредиту та відсотках у розмірі 31232,54 грн., тобто становить різницю між розміром загальної заборгованості по кредиту та відсотках і заборгованості, що стягнута з відповідача на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2016 року з врахуванням різниці частково виконаного відповідачем рішення суду (47387,28 (22271,74 6117,00) = 31232,54). Поряд з цим відповідач просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2010 року стверджується, що публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк з позовом про стягнення кредитної заборгованості звернулося до [PERSON] в грудні 2010 року (а.с.6). Вищевказане заочне рішення було скасоване ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2012 року та 24 квітня 2013 року прийнято нове рішення, згідно якого з відповідача в користь банку було стягнуто 10000,00 грн. кредитної заборгованості (а.с.46, 90-95). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2016 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2013 року було скасовано. Отже, на думку суду, перебіг позовної давності в грудні 2010 року було перервано предявленням позивачем позову до відповідача, оскільки предметом позову була лише частина вимоги, право на яку мав позивач. Подальше прийняття рішення та неодноразове його скасування на перебіг позовної давності не впливало. Також, із витребуваної судом виписки про рух коштів по кредитному картковому рахунку [PERSON] (а.с.84-89) вбачається, що відповідач в межах загальної позовної давності останній раз здійснив погашення кредитної заборгованості 06 вересня 2012 року в сумі 177,30 грн. В подальшому банком здійснювалося автоматичне списання коштів з іншої картки відповідача. А тому, на думку суду, перебіг позовної давності було повторно перервано 06 вересня 2012 року. Таким чином, у банку виникло право на позов, починаючи з 07 вересня 2012 року. Також із вищевказаної виписки про рух коштів по кредитному картковому рахунку [PERSON] вбачається, що відповідач також здійснив погашення кредитної заборгованості 25 січня 2016 року в сумі 454,66 грн., однак вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу, на думку суду, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності, оскільки така дія вчинена після спливу позовної давності, строк якої сплив 07 вересня 2015 року. Будь-яких інших доказів про те, що строк позовної давності не пропущено, позивачем не надано. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). У зобовязаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Зазначена правова позиція сформульована у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі № 6- 116цс13. За таких обставин, на думку суду, строк позовної давності для предявлення вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором сплив 07 вересня 2015 року, а, оскільки позивач звернувся до суду із позовом 18 квітня 2016 року і ним не надано доказів поважності його пропуску, суд вважає, що у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк слід відмовити у звязку із закінченням строків позовної давності. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed