Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

покликаючись на те, що відповідач є власником майна по договорах, які визнані недійсними в судовому порядку, ліквідатор позивача [PERSON] у поданій до суду 12 листопада 2015 року заяві просить витребувати у відповідача на користь позивача майно, придбане за вказаними договорами, та стягнути з неї судові витрати. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах сторони просять справу розглянути у їх відсутність на підставі наявних матеріалів справи, представник позивача позов підтримує, відповідач його визнає. Зважаючи на те, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності учасників судового розгляду та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши подані письмові докази,суд дійшов таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом, постановою господарського суду Рівненської області від 17 січня 2013 року у справі №5019/2862/11 Закрите акціонерне товариство "Рівненський ливарний завод" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою господарського суду Рівненської області від 07 жовтня 2015 року по справі № 5019/2682/11 визнано недійсними результати аукціону, проведені Торговою Біржею "Електронні торги України" 15 січня 2014 року щодо продажу лоту №102787, який складався з рухомого та нерухомого майна ЗАТ «РЛЗ»; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 16 січня 2014 року загальною вартістю 2 860 000,00 грн., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Проектно-конструкторське бюро "Українське машинобудівництво" та ЗАТ "РЛЗ"; зобовязано ТОВ "Проектно-конструкторське бюро "Українське машинобудівництво" повернути ЗАТ "Рівненський ливарний завод" рухоме майно та нерухоме майно, що було предметом вказаного договору. Ухвалою господарського суду Рівненської області по справі № 5019/2682/11 від 20 жовтня 2015 року визнати недійсними результати аукціону, проведені Торговою Біржею "Прайс" 29 січня 2013 року щодо продажу лоту № 1 обладнання боржника ЗАТ "РЛЗ" в кількості 404 найменувань; визнано недійсними результати аукціону, проведені Торговою Біржею "Прайс" 26 квітня 2013 року щодо продажу лоту № 1 обладнання боржника ЗАТ "РЛЗ" в кількості 510 найменувань; визнано недійсним спотовий біржовий договір №603/604с-13 від 19 березня 2013 року, укладений між ТОВ "Проектно-конструкторське бюро "Українське машинобудівництво" та ЗАТ "РЛЗ"; визнано недійсним спотовий біржовий договір №649/638с-13 від 05 червня 2013 року, укладений між ТОВ "Проектно-конструкторське бюро "Українське машинобудівництво" та ЗАТ "РЛЗ"; зобовязано ТОВ "Проектно-конструкторське бюро "Українське машинобудівництво" повернути ЗАТ "РЛЗ" рухоме майно, що було предметом вказаних спотових біржових договів. Однак, ТОВ "Проектно-конструкторське бюро "Українське машинобудівництво" майно, яке були предметом вищезазначених договорів, відчужило ТОВ «[PERSON] Бренд ГМБХ», яке частину майна відчужило [PERSON], яка на сьогоднішній день є власником такого майна. Так, предметами договорів купівлі-продажу, укладеними між ТОВ «[PERSON] Бренд ГМБХ» та [PERSON], від 20 березня 2015 року, посвідченими приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстраційними номерами 220 і 223, є 630 найменувань, галерея (р.№.211) та частина будівлі метало-модульного цеху(р.№205), по вул.Б.Штенгеля, 4а в с.Городок Рівненського району Рівненської області. Згідно ст.391 ЦК України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст.41 Конституції України. Відповідно до ст.387 ЦК України він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.13, 5,6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Ст.388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Така правова позиція знайшла своє відображення в ч.ч.2, 3 п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якими роз'яснено, що норма ч.1 ст.216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК. Задоволення вищевказаних позовів ЗАТ «Рівненський ливарний завод» про визнання недійсними результатів аукціонів та укладених договорів підтверджує факт того, що майно, яке було предметом купівлі-продажу згідно договору від 16 січня 2014 року, вибуло з володіння власника ЗАТ «РЛЗ» не з його волі. Ч.3 ст.61 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням у господарській справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Рішення суду про задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. У зв»язку із задоволенням позову на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене, на підставі ст.ст.387, 388, 391 ЦК України, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»,

Outcome: approved