Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

11.06.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору на загальну суму 71088,26 гривень, яка складається з: - 2310,77 грн. - тіло кредиту, - 60531,59 грн. - нарахованих відсотків за користування кредитом; - 4384,55 грн. - нарахованої пені, а також штрафи відповідно до умов договору: - 500,00 грн. (фіксована частина), - 3361,35 грн. (процентна складова), та судові витрати, сплачені ним у вигляді судового збору в сумі 1762,00 гривень. 05 липня 2918 року ухвалою судді Краснолиманського міського суду Донецької області Бікезіної О.В. провадження по справі було відкрито та призначено до підготовчого судового засідання яким 17 жовтня 2018 року справу було призначено до судового розгляду по суті. У зв'язку з закінченням повноважень судді Бікезіної О.В., 07.11.2018 року зазначена справа була розподілена в провадження судді Ткачова О.М. та ухвалою суду від 09 листопада 2018 року цивільну справу №236/1693/18 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до провадження судді Ткачова О.М. 04.10.2018 року відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] надали відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому зазначили, що позовну заяву не визнають у повному обсязі, просять застосувати строк позовної давності. В обґрунтування своїх вимог відповідач зазначає, що позивач надав до своєї позовної заяви розрахунок заборгованості станом на 30.04.2018 року, з якого вбачається, що фактично останній платіж в сумі 158 грн. був внесений 14 червня 2014 року. Після цього відповідач, у зв'язку з бойовими діями, перестав сплачувати гроші. Позивач не приймав ніяких заходів щодо стягнення заборгованості. У серпні 2014 року [PERSON] загубив кредитну картку, тому 31.10.2014 року не погашав заборгованість у сумі 11 грн. 45 коп. Відповідно [PERSON] не сплачував 4 грн. 25.09.2015 року. Таким чином, перебіг позовної давності у позивача почався з 01 липня 2014 року та сплинув на момент звернення з позовом у червні 2018 року, як з часу закінчення строку дії картки, так і з часу останнього платежу. Крім того, зазначив що банком безпідставно ігноруються вимоги ЗУ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" щодо нарахування на основну суму боргу пені та штрафів (а.с. 98-99). Представником позивача надана відповідь на відзив, у якій зазначено, що у банка була відсутня інформація щодо адреси відповідача, з приводу списання штрафних санкцій до банку відповідач не зверталася, тому підстав для застосування вимог ЗУ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" у Банку не було. Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 50 років. Відповідно до правил користування кредитною карткою строк дії її зазначений на лицевій стороні, в даному випадку це - 07.2017 року. Позивач звернувся до суду 31.05.2018 року, до спливу строку позовної давності (а.с.107-109). Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи представник позивача до суду не прибув, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надав. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не прибули, 22.02.2019 року представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі, та наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положеньстатті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н від 01.03.2012 року, відповідно до нього відповідач отримала кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 51-76). [PERSON] власним підписом підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява про надання платіжної карти разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» складають між відповідачем та банком кредитний договір (а.с. 51 зворот). Звертаючись до суду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало позовні вимоги тим, що у встановлені договором строки, відповідач зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим станом на 30.04.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 71088,26 грн. (а.с. 49-50) що складається з наступного: - 2310,77 грн. - тіло кредиту, - 60531,59 грн. - нарахованих відсотків за користування кредитом; - 4384,55 грн. - нарахованої пені, а також штрафи відповідно до умов договору: - 500,00 грн. (фіксована частина), - 3361,35 грн. (процентна складова) Позивач наполягає на виникненні у нього права вимагати від відповідача повернення всієї суми, просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість. Згідно положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідність до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову з урахуванням тих обставин, що банком порушений строк позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до норми статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). При цьому частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, є незмінною і підстав для відступлення від неї суд не вбачає. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. До суду банком надано відомості про випуск і надання платіжної картки № [NUMBER] та № [NUMBER] відповідно до умов кредитного договору, із датою відкриття першої 01.03.2012 р., що відповідає даті укладення цього кредитного договору б/н, з терміном дії перевипущеної картки до останнього дня 07.2017 року (а.с. 110). Проте в матеріалах справи відсутні докази, що нова платіжна картка, на яку банк посилається, зокрема, платіжна картка № [NUMBER] була отримана позичальником. Тож, подовження строку дії кредитного договору за карткою № [NUMBER] до 07.2017 року, не є належними і допустимими доказами. Проте, в своєму запереченні відповідач та його представник не заперечують, що останній платіж в сумі 158 грн. був внесений 14 червня 2014 року. Після цього відповідач, у зв'язку з бойовими діями, перестав сплачувати гроші та у серпні 2014 року загубив кредитну картку, а тому 31.10.2014 року не погашав заборгованість у сумі 11 грн. 45 коп. та не сплачував 4 грн. 25.09.2015 року. Нової кредитної карти не отримував. Проте, зважаючи на зазначені обставини позивач не приймав ніяких заходів щодо стягнення заборгованості з [PERSON] З представленої банком довідки по руху коштів на рахунку по основній платіжній картці, вбачається, що він здійснив останню проплату по кредиту у сумі 4 грн. 30.09.2015 року. Суд вважає, що проплата 4 грн. в цій саме сумі та невідомо з якої платіжної картки, з огляду на значимість саме цієї суми для особи, викликає беззаперечний сумнів, щодо здійснення цієї проплати відповідачем. А з урахуванням здійснення відповідачем останнього платежу у червні 2014 року, беручи до уваги постанову Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року по справі № 6-154цс15 щодо обчислення загального строку позовної давності з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу, то такий строк у даній справі спливає у липня 2017 року. Натомість банк звернувся із позовом до [PERSON] у червні 2018 року. Таким чином, оскільки доказів на підтвердження продовження (пролонгації) строку дії платіжної картки від 01.03.2012 р. станом на дату звернення до суду з позовом (червень 2018 року) позивачем не надано, то наявні підстави для застосування позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, про що заявлено відповідачем. Враховуючи наведене, суд доходить до висновку про пред'явлення банком позову про захист порушеного права після спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем в собі його представника (а.с. 98-99). Доказів пролонгації строку дії картки, як вказано вище, чи переривання діями відповідача строку позовної давності банком не надано. Доказів того, що кредитний договір було переукладено на новий строк банком не надано, відтак наявні підстави для застосування позовної давності, про що заявлено відповідачем. Відтак, банк пред'явив позов поза межами строку позовної давності, у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed