Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 12.07.2019 року до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку виконання зобов`язання. Короткий зміст та обґрунтування позову Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 05.09.2014 року матір позивача [PERSON] продала [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Угоду було посвідчено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстровано в реєстрі за №1148. Оскільки житло відповідачам було потрібне терміново, вони вселилися до будинку у грудні 2013 року. Підписання договору купівлі-продажу затягувалось через відсутність у відповідачів необхідних коштів. Початково планувався продаж будинку за 40000,00 грн., що було еквівалентно 5000,00 доларам США. Поки відповідачі збирали кошти, курс долара зріс вдвічі. В день підписання договору купівлі-продажу виявилось, що відповідачі мали лише суму, еквівалентну 2000,00 доларів США. Решту суми відповідачка [PERSON] обіцяла повернути після підписання договору купівлі-продажу. Після оформлення документів, померла [PERSON] почала чекати на остаточний розрахунок з боку відповідачів. Оскільки відповідачі розрахунків не проводили, 28.07.2011 року [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського відділу поліцій заявою, у якій просила допомоги з зобов`язанням відповідачів провести остаточний розрахунок. Поліція в ході перевірки заяви отримала 30.07.2015 року письмові пояснення від [PERSON] . За змістом цих пояснень, вона підтвердила, що дійсно: 1) на момент укладення (05.09.2014 року) договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] продавець вимагала за своє майно суму, еквівалентну 5000,00 доларів США; 2) покупці мали лише суму у дві тисячі доларів США, яку й заплатили [PERSON] ; 3) покупці погодились на ціну у п`ять тисяч доларів США, при цьому різницю у 3000,00 доларів США покупець [PERSON] зобов`язувалась доплатити після поверненя чоловіка з заробітків. У поясненнях [PERSON] зазначала, що до підписання угоди планувала оплатити 40 000,00 грн., але на день укладення угоди купівлі-продажу продавець забажала 5000,00 доларів США (що було значно більше від 40 000,00 грн.). Як зазначає позивач [PERSON] , зазначені вище особисті пояснення відповідачки разом з Висновком поліції про результати розгляду заяви від 31.07.2015 року - чітко та беззаперечно підтверджують факт неповного розрахунку з покупцями та продавцем за угодою купівлі-продажу від 05.09.2014 року. Вони ж підтверджують існування на сьогоднішній день невиконаного грошового зобов`язання з боку відповідачів користь [PERSON] . З врахуванням вищезазначеного, позивач [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] 77130,00 грн. в порядку виконання грошових зобов`язань за Договором купівлі-продажу, посвідченим 05.09.2014 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстровано в реєстрі за №1148. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2019 року було заявлено самовідвід суддею Прийомовою О.Ю.. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.09.2019 року було відкрито спрощене позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.09.2019 року було прийнято дану справу до свого провадження суддею Шевчук Ю.В.. Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки в добровільному порядку відповідачі відмовляються сплачувати в повному обсязі кошти за придбаний ними будинок у [PERSON] , а саме сума несплачених коштів за проданий відповідачам будинок складає 3000,00 доларів США, відповідачі обіцяли сплатити у повному обсязі кошти як тільки чоловік відповідачки повернеться з заробітків з Росії, проте зараз відмовляються від виконання своїх зобов`язань. В судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, однак надали відзив, згідно якого просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивач [PERSON] та його дружина [PERSON] вже неодноразово звертались до суду з аналогічними позовними вимогами та їм було відмовлено у задоволенні їхніх позовних вимог. Зокрема, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 30.08.2016 року та рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 08.11.2017 року, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02.05.2019 року. Ці рішення набрали законної сили. Окрім того, на день смерті померлій [PERSON] не належав спірний житловий будинок, тому позивач [PERSON] не має законних підстав для звернення до суду з заявленими ним позовними вимогами, окрім того відповідачі наполягають, що строки позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами вже минули. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.09.2014 року, серії НАВ 652892, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєвою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №1148, [PERSON] продала та передала у власність [PERSON] , [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , що складається в цілому з: житлового будинку літ. «А», житловою площею 31,6 кв.м, загальною площею 53,7 кв.м, та господарських будівель: підвалу літ. «Б», сараю літ. «В», літньої кухні літ. «Г», сараю літ. «Д», споруд №1-5. Згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.09.2014 року, серії НАВ 652897, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Андрєєвою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №1158, [PERSON] продала та передала у власність [PERSON] , [PERSON] у рівних частках земельну ділянку, кадастровий номер якої - 5120880700:03:001:0043, площею 0,2500 га, в межах згідно з планом, в тому числі по угіддям: 0,1531 га - багаторічні насадження, 0,0969 га - під господарськими будівлями і дворами, розташовану за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 12.07.2017 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №824. Те, що позивач [PERSON] є сином померлої [PERSON] , підтверджується Свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданого 08.10.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по Білгород-Дністровському району Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №1. Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №50310716 від 15.12.2017 року, щодо майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] була заведена спадкова справа №555/2017 Білгород-Дністровською районною нотаріальною конторою. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.05.2019 року по справі №495/10340/17 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Тетяна Михайлівна про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним було відмовлено. Дане рішення не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.11.2017 року по справі №495/9445/16-ц у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було відмовлено. Дане рішення не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили. З пояснень відповідачки [PERSON] , які були надані нею 30.07.2015 року співробітникам Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області вбачається, що вона придбала в грудні 2013 року будинок у [PERSON] в с. Розкішне, Білгород-Дністровського району за 40000,00 грн., коли курс долара до гривні становив 8,00 грн. за 1,00 долар США, оскільки грошей, щоб сплатити всю суму за придбаний будинок у не було, вона віддала продавцю лише частину необхідної суми та продала будинок у Черкаській обл., після чого принесла власниці будинку 40000,00 грн., проте курс був вже 16,00 грн. за 1,00 долар США, тому [PERSON] сказала, що їй потрібно саме 5000,00 доларів США, а не кошти у гривнях, після чого відповідачка [PERSON] поміняла гроші у сумі 40000,00 грн., що було еквівалентно 2000,00 доларів США, та віддала їх [PERSON] . Одночасно, [PERSON] зазначила, що коли чоловік повернеться з заробітків з Росії, поверне залишок суми - 3000,00 доларів США [PERSON] , або придбає інший будинок, адже її теж ввели в оману, бо вона домовлялась з [PERSON] , що ціна будинку буде саме 40000,00 грн. Згідно відповіді Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області №51/20830 від 06.08.2015 року, в діях [PERSON] відсутні ознаки злочину, передбачені КК України, а вбачаються цивільно-правові відносини та заявнику рекомендовано звернутись до суду. Статтями 4 ЦК України визначено право звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. За приписами статті 5 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Реалізуючи передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України та Цивільним процесуальним Кодексом України право на судовий захист, особа повинна вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Таким чином, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 вказано, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Як вбачається із змісту позовної заяви позивач [PERSON] просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь 77130,00 грн. в порядку виконання грошових зобов`язань за Договором купівлі-продажу, посвідченим 05.09.2014 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстровано в реєстрі за №1148, проте як вбачається з п. 2 зазначеного вище договору, продаж спірного будинку вчинено за 47100,00 грн., які Продавець отримав від Покупців до підписання цього договору. На даний час Договір купівлі-продажу, посвідчений 05.09.2014 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстрований в реєстрі за №1148 є чинним, не скасованим та не оспорюваним, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи. Окрім того, в матеріалах справи містяться рішення суду щодо спору та правовідносин, які склалися між сторонами відносно зазначеного вище Договору купівлі-продажу та суд зобов`язаний приймати до уваги обставини, які були встановлені цими рішеннями суду, адже дані рішення набрали законної сили, є чинними та не скасованими. Так, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.05.2019 року по справі №495/10340/17 було встановлено відсутність будь-яких підстав для визнання Договору купівлі-продажу, посвідченого 05.09.2014 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстровано в реєстрі за №1148 недійсним. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.11.2017 року по справі №495/9445/16-ц було встановлено, що з розписки, на яку посилається [PERSON] , однак, яку вона не надала до суду під час розгляду даної справи, не вбачається сам факт отримання відповідачкою [PERSON] в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, та відсутня дата її отримання, а також зобов`язання про їх повернення. Відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд критично відноситься до доводів відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо пропуску позивачем [PERSON] строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, адже вперше з приводу правовідносин, що склались між сторонами, сторона позивача звернулась ще в 2016 році, тобто у межах строків позовної давності. Доводи відповідачів [PERSON] та [PERSON] , що померлій [PERSON] не належав спірний будинок теж не заслуговують на увагу, оскільки в Договорі купівлі-продажу житлового будинку від 05.09.2014 року зазначено, що відчужуваний будинок належав [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Андріївської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області 21.07.2004 року, зареєстрованого Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 12.08.2004 року в книгу 2, номер запису 104, реєстраційний номер 6700520. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Однією із засад цивільного законодавства є свобода договору, що закріплено у ст. 3 ЦК України, а згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Із ст.1166 ЦК України, вбачається, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц. Також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, положення даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Частиною 4 ст.263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, №4909/04, §58). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Заслухавши доводи сторін, дослідивши наявні докази по справі та заперечення сторони відповідачів, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] не ґрунтуються на дійсних обставинах справи та нормах чинного законодавства, є такими що не доведені належними та допустимими доказами, в розумінні ст. 81 ЦПК України, а отже не підлягають задоволенню. Згідно частин 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачем [PERSON] .. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed