Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 13.11.2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що 06.07.2007 року між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого останній надано кредит на загальну суму 10200,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, відповідно до "Умов та правил надання банківських послуг" та "Тарифів банку". Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав в повному обсязі. [PERSON] свої зобов`язання за фактичне використання кредиту та погашення кредиту не виконувала, істотно порушивши умови договору. [INFO] позичальник [PERSON] померла. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором б/н від 06 липня 2007 року становила 13146,58 гривень, що складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту. Спадкоємцем, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини є її син [PERSON] . У зв`язку з цим позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором саме з [PERSON] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належно, однак будь - яких заяв про неможливість явки в судове засідання до суду не направив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд за одночасним існуванням зазначених обставин ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечив позивач. Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити за безпідставністю з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Встановлено, що 06.07.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому - АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, за яким банк зобов`язувався надати грошовий кредит у сумі 10200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків на умовах та в строки визначених в умовах, правилах надання банківських послуг та тарифах банку, а [PERSON] - погашати заборгованість за кредитом, зі сплатою відсотків, комісій, передбачених договором. Свої зобов`язання за договором відповідач виконувала неналежним чином, порушуючи при цьому графік розрахунків. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис про смерть №45 (а.с.86). Станом на дату смерті, тобто на [INFO] , у позичальника утворилась заборгованість, що згідно розрахунку позивача, становить 13146,58 грн. та являє собою заборгованість за простроченим тілом кредиту. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла її донька [PERSON] , подавши до державного нотаріуса Малинської державної нотаріальної контори Житомирської області заяву про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи №144/2017, відкритої 10.07.2017 року до майна померлої [PERSON] (а.с.82-87). 17.06.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Малинської державної нотаріальної контори з претензією кредитора, згідно якої просив повідомити про те, чи заводилася спадкова справа після смерті боржника, а також включити кредиторські вимоги Банку до спадкової маси та повідомити спадкоємців [PERSON] про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 13146,58 грн. (а.с.58). 10.07.2017 року позивач отримав відповідь від Малинської державної нотаріальної контори ГТУ юстиції у Житомирській області, разом з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, згідно якої Банк був проінформований про наявність спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] (а.с. 59). 04.08.2019 року АТ КБ «Приватбанк» було відправлено [PERSON] лист-претензію від 19.07.2019 року під вихідним номером SAMDN40000014434568 про стягнення заборгованості по кредитних зобов`язаннях [PERSON] (а.с.60-64). Мотиви та застосовані норми права. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 42, ст. 48 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Звертаючись до суду із позовом про стягнення боргу кредитором спадкодавця, банк визначив як відповідача [PERSON] , який, на думку позивача, прийняв спадщину після смерті [PERSON] . За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. При цьому, від АТ КБ «ПриватБанк» клопотання про заміну неналежного відповідача не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Між тим, позивачем не доведено та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження порушення його прав чи законних інтересів відповідачем [PERSON] . Також, оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємця. За положеннями ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно матеріалів спадкової справи №144/2017 саме [PERSON] , а не [PERSON] , прийняла спадщину після смерті [PERSON] , подавши до державного нотаріуса Малинської державної нотаріальної контори Житомирської області заяву про прийняття спадщини. Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18. Строки пред`явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються. Судом встановлено, що про відкриття спадщини, тобто про смерть [PERSON] позивачу стало відомо 17.06.2017 року (дата направлення претензії кредитора), а про наявність спадкоємців - 21.07.2017 року (згідно штампу Банку про отримання вхідної кореспонденції), отримавши лист від завідувачки Малинської державної нотаріальної контори ГТУ юстиції у Житомирській області Іваненко О.М. Лист-претензія до відповідача датований 19.07.2019 року, проте зданий до установи поштового зв`язку 04.08.2019 року, що вбачається з квитанції ДД ПАТ «Укрпошта». Тому шестимісячний строк, встановлений ст. 1281 ЦК України для вимоги кредитору до спадкоємця, сплив 21.01.2018 року. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача відсутні.

Outcome: dismissed