Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

01.04.2014р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він є власником будинковолодіння [ADDRESS], а власником будинковолодіння № 138 по цій же вулиці є відповідач [PERSON]. Відповідно до свідоцтва на забудову садиби та плану забудови, виданих на підставі рішення виконкому Старосамбірської районної ради від 1963р. до його господарства і господарства [PERSON] існував спільний заїзд шириною 3 м., яким він постійно користувався. Згодом [PERSON] почав чинити йому перешкоди в користуванні таким, загородивши його на рівні свого господарства. Вказує, що рішенням Стрільбицької сільської ради № 343 від 05.06.2009р. "Про передачу земельних ділянок у власність" [PERSON] було безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0.885 га для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та видано Державний акт на право власності на землю серії ЯЕ 542944 від 25.08.2009р.. З приводу чинення [PERSON] перешкод у користуванні спільним заїздом він неодноразово звертався у різні інстанції, проте отримував лише формальні відповіді. В лютому 2014р. він звертався до Державної інспекції сільського господарства у Львівській області з приводу перевірки законності одноосібного користування спільним заїздом і в результаті розгляду цього звернення було встановлено, що в процесі складання технічної документації на приватизацію [PERSON] земельної ділянки площею 0.885 га для будівництва і обслуговування житлового будинку [ADDRESS] в межі земельної ділянки було внесено землі загального користування (спільний заїзд). Таким чином [PERSON], приватизовуючи свою земельну ділянку, незаконно включив у межі такої спільний заїзд, позбавивши його можливості користуватися таким. Оскільки про порушення свого права остаточно дізнався з отриманої відповіді Державної інспекції сільського господарства в Львівській області 07.03.2014р., вважає, що перебіг строку позовної давності слід рахувати з цієї дати. Просить суд визнати незаконним рішення Стрільбицької сільської ради Старосамбірського району № 343 від 05.06.2009р. "Про передачу земельних ділянок у власність" в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0.885 га для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] Старосамбірського району, поновивши строк як пропущений з поважних причин, визнати незаконним та скасувати Державний акт на право власності на землю серії ЯЕ № 542944 від 25.08.2009р. та зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні спільним заїздом до свого господарства по [ADDRESS] шляхом знесення встановленої огорожі на спільному заїзді як до його господарства, так і до господарства [ADDRESS] Старосамбірського району Львівської області. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили, що спірний заїзд, який проходить біля будинку [PERSON], веде до присадибної земельної ділянки [PERSON]. Від 2011р. позивач звертався в різні інстанції, намагаючись вирішити питання із цим заїздом, проте всі відповіді носили лише формальний характер. Свого часу, коли [PERSON] приватизовував земельну ділянку, [PERSON] акт узгодження меж такої не підписав, а тому не знає, на якій підставі сесія сільської ради видала йому Державний акт на право власності на землю. Вважає, що сільська рада не мала права без узгодження меж давати дозвіл на приватизацію, тим більше, включаючи у ці землі спільний проїзд. Іншим способом він не може доїхати до свого поля, яке розміщене за будинком [PERSON]. Не знає, якої довжини має бути заїзд, бо у його свідоцтві зазначено лише ширину - 3 м.. Вважає, що не пропустили строк звернення до суду, оскільки про перше судове рішення у справі [PERSON] повідомлено не було, він аж через рік взнав, що справу було закрито. Просить суд звернути увагу на те, що [PERSON] є особою похилого віку і просто хоче відстояти своє право на заїзд. Вважає, що свідки, викликані з ініціативи представника відповідача, говорили неправду, так як один із них є родичем [PERSON], а інші живуть в неприязних відносинах з позивачем. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили та пояснили, що у 2009р. позивач [PERSON] звертався до Старосамбірського районного суду Львівської області з адміністративним позовом до Стрільбицької сільської ради, [PERSON] про визнання протиправною бездіяльності сільської ради та відновлення заїзду і встановлення земельного сервітуту, проте ухвалою від 30.10.2009р. вказану адміністративну справу закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України. Вищезгадана ухвала набрала законної сили. 08.11.2010р. [PERSON] звернувся знову в суд із адміністративним позовом до Стрільбицької сільської ради Старосамбірського району, [PERSON] про визнання незаконним рішення сесії Стрільбицької сільської ради № 343 від 05.06.2009р., проте ухвалою від 18.03.2011р. вказаний адміністративний позов було залишено без розгляду. Вказана ухвала також набрала законної сили. Згідно з витягу протоколу XXV сесії п'ятого скликання Стрільбицької сільської ради від 26.03.2010р., де на сесії були присутні також [PERSON] та [PERSON], депутат [PERSON] запитувала у конфліктуючих сторін, чи приватизовані земельні ділянки для обслуговування житлового будинку, на що [PERSON] відповів, що так. Згідно викопіювань з картографічного плану села Стрільбичі та з генерального плану с. Стрільбичі, виготовленого інститутом "УКРГНИИТИЗ" у 1976р., по земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS], власником якої є [PERSON], не проходить спільний заїзд до будинковолодіння позивача. Також у свідоцтві на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданому на забудовника [PERSON], батька [PERSON], від 06.06.1974р. не зазначено спільного заїзду по земельній ділянці по [ADDRESS]. Вважають, що [PERSON] стало відомо про рішення Стрільбицької сільської ради від 05.06.2009р. № 343 "Про передачу земельних ділянок у власність" ще 23.06.2009р. під час приватизації земельної ділянки відповідачем [PERSON] і підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності вони не вбачають. Просять у зв'язку з наведеним у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Крім того, [PERSON] зазначив, що огорожу навколо його земельної ділянки ставив ще його батько і ніхто ніколи не висував претензій з приводу того, що там мав бути якийсь заїзд. Сусідній землекористувач [PERSON] акт узгодження меж підписав, оскільки ніякого заїзду там не було. Представник відповідача [PERSON] просить суд критично оцінювати покази свідків позивача, оскільки одна з них також є в родинних відносинах з позивачем, а інші не можуть чітко пояснити, про який заїзд взагалі іде мова. Представник відповідача - Стрільбицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області, в судовому засіданні пояснив, що при прийнятті рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки сесія сільської ради керувалася свідоцтвом на забудову садиби його батька, де не було ніякого заїзду. Наскільки він пам'ятає, огорожа навколо цієї земельної ділянки була там постійно ще за батька [PERSON]. Представники Державної інспекції сільського господарства Львівській області приїжджали в сільську раду, коли виїжджали за заявою [PERSON] на місце, проте представників сільської ради до комісії не залучили. Генеральний план на забудову місцевості за 60-ті та 70-ті роки в сільській раді відсутній. Як зазначили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], між будинками [PERSON] та [PERSON] дійсно був заїзд, яким [PERSON] доїжджали до свого поля. [PERSON] ствердила, що поки вона проживала в с. Стрільбичі, тобто десь до 1969р., ніякої огорожі навколо будинку [PERSON] не було. Як зазначила в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є суміжним землекористувачем до [PERSON] та [PERSON], відколи вона живе у Стрільбичах з 1932р. жодного заїзду по подвір'ю відповідача [PERSON] не було. До свого поля позивач їздив через свою земельну ділянку, але згодом поставив там літню кухню і сам собі загородив проїзд. Через земельну ділянку [PERSON] ніколи ніхто не їздив на вигін. Свідок [PERSON], яка також є сусідом [PERSON] і [PERSON], в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] завжди через свою земельну ділянку їздив на своє поле, а після того, як розбудувався, не знає, як він добирається до поля. Огорожу навколо будинку [PERSON] дійсно ставив ще його батько, навіть не пам'ятає, коли це було. З цього часу нічого не помінялося. Коли [PERSON] приватизовував земельну ділянку, вона підписала Акт узгодження меж такої, бо ніякого заїзду з її сторони через земельну ділянку [PERSON] ніколи не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також зазначив, що з 1970р. проживає в с. Стрільбичі Старосамбірського району Львівської області, проте жодного заїзду між земельною ділянкою [PERSON] і [PERSON] він ніколи не бачив. Огорожу навколо садиби [PERSON] дійсно ставив його батько, як і браму, яка стоїть на в'їзді до будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що змалку живе с. Стрільбичі і пам'ятає, що вони стежкою ходили до господарства [PERSON], де тепер проживає [PERSON]. За садибою [PERSON] розміщено його поле, а поле [PERSON] є з боку від поля [PERSON]. Огорожу навколо будинку відповідача [PERSON] ставив його батько, до цього там не було брами і огорожі. За [PERSON] нічого не змінилося. Допитаний в якості спеціаліста начальник відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на наявних у матеріалах справи викопіюванні з генерального плану с. Стрільбичі за 1976р. та викопіюванні з картографічного плану с. Стрільбичі за 1976р. між будинковолодіннями сторін у справі не позначено жодного заїзду, а будинки на цих викопіюваннях взагалі розміщені на одній земельній ділянці. Не знає, чи є в наявності у Старосамбірській РДА Львівської області картографічний план с. Стрільбичі за 1971р., оскільки особисто його ніколи не бачив і не може пояснити, чому в своєму листі Старосамбірська РДА посилалася на такий план. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ Держземагенства у Старосамбірському районі Львівської області, у судове засідання не з'явився, проте подав письмову заяву, в якій заперечень проти позовної заяви не має і розгляд справи просить проводити без участі їх представника. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків та роз'яснення спеціаліста, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] є власником будинковолодіння [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданим 23.11.1988р. на підставі рішення Старосамбірського райвиконкому від 17.11.1988р. № 307. [PERSON], відповідач у справі, є власником будинковолодіння № 138 по вул. Зеленій у цьому ж населеному пункті, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.05.2009р.. Відповідно до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого забудовнику [PERSON], батьку позивача, 20.09.1963р. на підставі згоди (довідки) директора Старосамбірського радгоспу від 28.04.1963р., біля садиби (будинковолодіння) позивача і до будинковолодіння [PERSON], власником якого тепер є [PERSON], проходить спільний вигін шириною 3 м. (а.с.7). Відповідно до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, виданого забудовнику [PERSON], батьку відповідача [PERSON], 06.06.1974р. на підставі рішення Стрільбищенської сільської ради народних депутатів трудящих від 05.11.1973 № 62р., до садиби (будинковолодіння) відповідача проходить заїзд шириною 4.3 м., проте він закінчується на межі садиби (а.с.8). Рішенням Стрільбицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області № 343 від 05.06.2009р. "Про передачу земельних ділянок у власність" [PERSON] безкоштовно передано у власність земельну ділянку в с. Стрільбичі у розмірі 0.2258 га, в тому числі: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 0.0885 га, яка розташована в [ADDRESS], та для ведення особистого селянського господарства площею 0.1373 га, яка розташована в [ADDRESS] (а.с.5). На підставі цього 25.08.2009р. [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 542944 площею 0.0885 га для будівництва і обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] Листом № 321/01-45 від 09.06.2009р. Старосамбірська РДА Львівської області повідомила [PERSON], що при проведенні комісією у складі сільського голови с. Стрільбичі Старосамбірського району, начальника управління Держкомзему у Старосамбірському районі, начальника відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури райдержадміністрації обмірів земельних ділянок в натурі розбіжностей в розмірах виданих свідоцтв на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР [PERSON] від 20.09.1963р. та [PERSON] від 06.06.1974 р. на фактично обміряних не виявлено, а на картографічному плані с. Стрільбичі, виготовленого інститутом "УКРГНИИТИЗ" у 1971р. та свідоцтві [PERSON] нанесений спільний проїзд шириною 3 м. до присадибних ділянок, на свідоцтві [PERSON] даний проїзд не вказаний. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених у ст.61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Ст.152 Земельного кодексу України передбачає право власника земельної ділянки або землекористувача вимагати усунення будь-який порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Нормами діючого раніше і чинного законодавства України встановлено, що неможливо надання земельної ділянки особі без можливості заїзду до неї, тому що це суперечить змісту права власності, адже відсутність заїзду до земельної ділянки позбавляє власника можливості користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Проте в судовому засіданні позивачем та його представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є власником земельної ділянки, до якої йому тепер обмежено доступ через встановлену огорожу. Свідоцтво на забудову садиби, на яке посилається позивач, не стосується тієї земельної ділянки, до якої ніби то мав вести заїзд, про який ведеться спір. Крім того, не зважаючи на нагадування суду, позивачем також не було додано документів, що земельна ділянка під належним йому будинковолодінням № 136 по вул. Зеленій в с. Стрільбичі ним приватизована. В продовження, в свідоцтві на забудову садиби, виданому батьку позивача, нанесений заїзд між будинковолодіннями [PERSON], батька позивача, та [PERSON] шириною 3 м.. Як видно із плану забудови, вказаний вигін іде до володіння [PERSON], яке тепер належить [PERSON], проте якої він довжини і де саме має закінчуватися в свідоцтві не зазначено. В свідоцтві на забудову садиби, виданому батьку відповідача - [PERSON], вказаний вигін (заїзд) взагалі не нанесений. При з'ясуванні того, чи був взагалі такий заїзд вздовж садиби відповідача, суд не може взяти до уваги пояснень жодного із свідків, оскільки половина із них вказали, що такий заїзд був і позивач постійно ним користувався, а інші ніколи не бачили цього заїзду, вказують, що огорожу навколо будинку [PERSON] поставив ще його батько задовго до оформлення документів відповідачем, а такого заїзду біля будинку ніколи не існувало. Суд не може в даному випадку посилатися на покази одних свідків, відкидаючи інші, а тому буде виходити із наявних у матеріалах справи документів. Аналогічним чином, лист Державної інспекції сільського господарства Львівській області № 1379/3-21-8 від 07.03.2014р., на який посилається позивач, не є належним доказом існування заїзду, оскільки не містить жодного посилання на документи суміжного землекористувача. Крім того, як зазначив в судовому засіданні представник Стрільбицької сільської ради, в день обстеження земельної ділянки позивача представники Державної інспекції сільського господарства приїжджали в сільську раду, проте не включили нікого з сільської ради в склад комісії. Також не був присутній при такому обстеженні відповідач і жодних документів комісії не представляв. Таким чином Державною інспекцією сільського господарства Львівської області в непередбачений законами України спосіб і без огляду документів інших землекористувачів, чиї земельні ділянки межують із земельною ділянкою [PERSON], було надано висновок про наявність спільного заїзду і порушень під час приватизації земельної ділянки [PERSON]. У зв'язку з тим, що в судовому засіданні не здобуто жодних доказів продовження заїзду, що нанесений на план забудови садиби батька позивача, через земельну ділянку [PERSON] на вигін, і позивачем не доведено сам факт перешкоджання йому у користуванні таким заїздом шляхом обмеження доступу до його земельної ділянки, так як жодних правовстановлюючих документів на будь-яку земельну ділянку, в тому числі і на якій розміщений його будинок, у суд представлено не було, суд не встановив жодних неправомірних дій відповідача [PERSON] і Стрільбицької сільської ради під час оформлення документів на земельну ділянку і облаштуванні огорожі навколо такої. Судом встановлено, що Стрільбицькою сільською радою Старосамбірського району ніколи не приймалися рішення про встановлення заїзду через земельну ділянку [PERSON], технічна документація на спільний заїзд ніколи не оформлялася, частина земельної ділянки [PERSON] для облаштування спільного заїзду не вилучалася і до земель комунальної власності для громадського користування не зараховувалася. Інші документи, які підтверджують або спростовують існування заїзду довшого, ніж до межі земельної ділянки [PERSON], відсутні, а нанесений у свідоцтві на забудову садиби батька позивача заїзд шириною 3 м фактично проходить між садибами позивача і суміжного землекористувача [PERSON] і із свідоцтва не вбачається, якої він має бути довжини і чи має своє продовження через земельну ділянку [PERSON]. Відсутність заїзду через земельну ділянку відповідача [PERSON] підтверджується також викопіюванням з генерального плану с. Стрільбичі за 1976р. та викопіюванням з картографічного плану с. Стрільбичі за 1976р. і відповідними поясненнями спеціаліста. Також в листі Старосамбірської РДА № 321/01-45 від 09.06.2009р., на який посилаються позивач і його представник як на доказ наявності заїзду, вказано лише, що на картографічному плані с. Стрільбичі, виготовленому інститутом "УКРГНИИТИЗ" у 1971р., який в судовому засіданні дослідити не вдалося у зв'язку з невжиттям позивачами заходів щодо його отримання, нанесений спільний проїзд шириною 3 м до присадибних ділянок. Проте факт такого проїзду відповідачем [PERSON] і не оспорювався в судовому засіданні, оскільки він ним користується для доїзду до свого будинковолодіння, що добре видно із фотознімка, який є в матеріалах справи. А доказів того, що цей заїзд має своє продовження по земельній ділянці [PERSON] в даному листі немає. Аналогічно про ширину заїзду до будинковолодіння [PERSON], батька позивача, йдеться у листі відповіді Старосамбірської РДА [PERSON] № 653/01-45 від 07.10.2010р.. Наявність спільного заїзду вздовж земельної ділянки [PERSON] і до межі будинковолодіння [PERSON] підтверджується також рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 15.08.2011р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання усунути перешкоди в користуванні спільним заїздом, проте доказів того, що цей заїзд проходить і далі через земельну ділянку [PERSON] і його довжину в судовому засіданні так і не здобуто. Оскільки існування спільного заїзду через земельну ділянку [PERSON] та порушення будь-яких прав позивача шляхом встановлення огорожі на межі земельної ділянки [PERSON] не знайшло свого підтвердження, правової підстави для визнання оскаржуваного рішення Стрільбицької сільської ради Старосамбірського району та Державного акту у зв'язку з порушенням ч.3 ст.83 Земельного кодексу України відсутні. З врахуванням наведеного і з цих підстав оскаржуване рішення сесії сільської ради та оспорюваний Державний акт не можуть бути визнані недійсними і скасовані. Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Позивач [PERSON] не скористався цим наданим йому правом та не довів суду, в який спосіб встановлення огорожі на межі земельної ділянки [PERSON] порушує його права, оскільки жодних доказів розміщення належної йому земельної ділянки за садибою [PERSON] в суд надано не було. Показання свідків в цій частині суд не може взяти до уваги з вищенаведених підстав. Крім того, покази свідків не можуть підтверджувати наявність чи відсутність в особи права користування чи власності на землю, оскільки ці права підтверджуються виключно правовстановлюючими документами. У зв'язку з цим відсутні підстави для зобов'язання [PERSON] знести огорожу, що стоїть на межі його земельної ділянки. З приводу застосування термінів позовної давності у даній справі, на чому наполягав відповідач та його представник, суд вважає за доцільне роз'яснити, що відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст.76 ЦК УРСР було передбачено, а також у ст.261 ЦК України встановлено початок перебігу строку позовної давності. Проте порушення, пов'язані із користуванням власником своїм майном, мають тривалий характер, оскільки весь час порушуються права власника майна. Тому згідно ЦК України постійно відбувається початковий момент перебігу позовної давності з кожним новим порушенням права власника або іншого володільця, та за положеннями ст.268 ЦК України до таких вимог позивача позовна давність не може бути застосована. Вказана позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України у справі про виселення від 03.02.2010р.. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed