Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просить визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 01.08.2014 р. до договору фінансового лізингу № 01-L від 29.03.2002 р. укладеною між АБ „Порто-Франко", ТОВ „Компанія „Браво", та [PERSON]; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом визнання за АБ „Порто-Франко" права власності на предмет договору лізингу, а саме комплекс приміщень, який складається з п'яти житлових квартир (кв. 7, 8, 8-а, 10, 15) розташованих за адресою: [ADDRESS] і разом складає триповерховий будинок загальною площею 418,3 квадратних метра. При цьому посилається на те, що 29.03.2002 р. АБ „Порто-Франко" та ТОВ „Компанія „Браво" уклали договір фінансового лізингу №01-L. За вказаним договором Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу майно: комплекс приміщень, який складається з п'яти житлових квартир (кв. 7, 8, 8-а, 10, 15) розташованих за адресою: [ADDRESS] і разом складає триповерховий будинок загальною площею 418,3 квадратних метра. Строк лізингу - до 02.12.2037 р. 01.08.2014 р. АБ „Порто-Франко" та ТОВ „Компанія „Браво", а також [PERSON] уклали додаткову угоду № 2 до договору фінансового лізингу № 01-L від 29.03.2014р. Цією додатковою угодою сторони внесли зміни до Договору лізингу, а саме: сторони дійшли згоди внести зміни до Договору, замінивши Лізингоодержувача ТОВ „Компанія „Браво" на Нового лізингоодержувача [PERSON] Даний об'єкт перебував у власності АБ «ПОРТО-ФРАНКО» починаючи з 29.03.2002 року. За цей час індексація вартості майна попереднім керівництвом не проводилась, оцінка вартості майна на день відчуження також не була проведена. Тобто ціна об'єкту не визначена станом на 01.08.2014 року не відповідає фактичній ринковій вартості об'єктів нерухомості на дату відчуження майна Банку. Отже, не проведення актуальної експертної грошової оцінки об'єкту, на момент укладання додаткової угоди, що є обов'язковим, призвело до заниження ціни договору, що в свою чергу стало наслідком зменшення податкових зобов'язань, а також привело до збиткової діяльності Банку. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, надав суду письмові заперечення на позов. Представник відповідача ТОВ „Компанія „Браво" в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ТОВ „Компанія „Браво",дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.03.2002 р. між Акціонерним комерційним банком „Порто-Франко" (Лізингодавець), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк „Порто-Франко" та ТОВ „Компанія „Браво" (Лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №01-L. За вказаним договором Лізингодавець передає Лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу майно: комплекс приміщень, який складається з п'яти житлових квартир (кв. 7, 8, 8-а, 10, 15) розташованих за адресою: [ADDRESS] і разом складає триповерховий будинок загальною площею 418,3 квадратних метра. Строк лізингу - до 02.12.2037 р. Згідно п. 1.3 вартість нерухомості, що передається в лізинг становить 3060000 гривень. 01 серпня 2014 р. між ПАТ АБ „Порто-Франко", ТОВ „Компанія „Браво" та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до договору фінансового лізингу 01-L від 29.03.2002 р., за умовами якої: сторони дійшли згоди внести зміни до Договору, змінивши Лізингоодержувача ТОВ „Компанія „Браво" на Нового Лізингоодержувача [PERSON]; сторони домовилися, що зміна сторони, яка іменується «Лізінгооодержувач» у зобов'язаннях, що виникли на підставі Договору, вважається такою, що відбулася з моменту підписання цього Договору Сторонами. З моменту набуття чинності цим Договором до Нового Лізингооодержувача переходять всі права і зобов'язання Первісного Лізингоодержувача як Сторони, що іменується „Лізингоодержувач" у зобов'язаннях, що виникли на підставі Договору, в обсязі та на умовах, що існують на момент набуття чинності цим Договором; сторони дійшли згоди, що ця Додаткова угода є невід'ємною складовою частиною Договору та набуває юридичної чинності з дати підписання її уповноваженими представниками Сторін. На виконання умов договору фінансового лізингу №01-L від 29.03.2002 р. новий Лізингооодержувач - [PERSON] сплатив ПАТ АБ „Порто-Франко" ціну предмета лізингу в повному обсязі в розмірі 3060000 гривень. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ст. 6 Закону України „Про фінансовий лізинг" Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Згідно ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обов'язковість проведення оцінки нерухомого майна законом не вимагається. Отже, як встановлено судом, при укладанні між ПАТ АБ „Порто-Франко", ТОВ „Компанія „Браво" та [PERSON] додаткової угоди № 2 до договору фінансового лізингу 01-L від 29.03.2002 р. сторонами договору не були порушені зазначені пункти ст. 203 ЦК України, тому не має жодних правових підстав щодо визнання вказаної додаткової угоди недійсною та для застосування наслідків недійсності правочину. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed