Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 29.07.2010 р., що був виданий на ім`я [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована в с.Грабів Рівненського району Рівненської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011060000685, кадастровий номер [NUMBER] та скасувати рішення про держану реєстрацію. В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 19.04.2016 р. за ним було визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 01.11.2016 р. за №347 йому було надано дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 02.02.2018 р. за №1059 було внесено зміни у додаток №1 до рішення від 01.11.2016 р. №347, а саме змінено площу земельної ділянки з 0,18 га на 0,23 га, на яку було надано дозвіл щодо розробки технічної документації. Вказує, що цією земельною ділянкою він та його батьки користувалися із 1970 р. На підставі вказаних рішень Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області позивач [PERSON] оформив замовлення в землевпорядній організації ПП «Рівненська земельна компанія» на виготовлення відповідної документації. В ході проведення робіт працівниками землевпорядної організації було виявлено факт накладання сусідніх земельних ділянок зареєстрованих у державному земельному кадастрі за його сусідкою відповідачкою [PERSON] (кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER] ) на земельну ділянку, що перебуває у його користуванні. За наслідком звернення до судового експерта було встановлено, що має місце накладення земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] , власником якої є [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,23 га, розташованої в [ADDRESS] , що перебуває у користуванні [PERSON] із площею накладення 84 м2. Експертом встановлено, що координати поворотних точок згідно даних публічної кадастрової карти не відповідають фактичним координатам поворотних точок земельної ділянки із кадастровим номером [NUMBER] , яка належить відповідачу, що у свою чергу призвело до накладення на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні позивача. У зв`язку з цим вказує, що державний акт серії [NUMBER] від 29.07.2010, виданий із порушеннями. Саме визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, яка належить відповідачу, та скасування його державної реєстрації забезпечить поновлення його порушених прав. Вважає, що його права як землекористувача порушені, він не має можливості приватизувати, відведену для нього земельну ділянку, оскільки було виявлено накладку із земельною ділянкою відповідача. Ухвалою суду від 23.10.2018 р. відкрито загальне позовне провадження у справі. 16.11.2018 р. відповідачем [PERSON] подано відзив, у якому вона вказує, що є власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] , площа 0,25 га, яка знаходиться на території Зорянської сільської ради с.Грабів Рівненського району Рівненської області на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 29.07.2010 р. Технічна документація із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на землю для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд містить Протокол обстеження і погодження меж земельної ділянки, яка надається у власність від 16.07.2007 р., який підписано в тому числі [PERSON] , яка була сусіднім землекористувачем поряд з Земельною ділянкою та одночасно матір`ю позивача, від якої він і отримав у спадок житловий будинок. У протоколі зазначено, що при обстеженні і погодженні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) заперечень і зауважень з боку представників і суміжних власників (в тому числі з боку [PERSON] ) не виявлено. Таким чином, у [PERSON] на момент оформлення документів на земельну ділянку були відсутні будь-які заперечення до відповідача стосовно меж земельної ділянки, тобто на момент оформлення документів на земельну ділянку та її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі ДЗК будь-які накладення були відсутні, що спростовує доводи Позивача, зазначені у позовній заяві. Позивачем не долучено до позовної заяви жодних документів, які підтверджують права позивача на земельну ділянку, яка знаходиться поруч із земельною ділянкою, яка належить відповідачу. Згідно з викопіюванням з Публічної кадастрової карти поряд із Земельною ділянкою відповідача взагалі відсутні будь-які земельні ділянки. Земельна ділянка позивача є несформованою, а тому не може бути об`єктом цивільних прав та обов`язків в розумінні ч.1 ст. 79, ч. 1 ст. 791 ЗК України. Державний акт відповідача не міг жодним чином порушити права позивача, адже останній не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, яка начебто накладається на земельну ділянку відповідача. Вона є державною або комунальною власністю, а не власністю відповідача. Крім того, у розумінні положень ч.8 ст.55 ЗУ «Про землеустрій» , якщо б обставини справи відповідали твердженням позивача, тому йому не потрібно було б отримувати дозвіл на розробку відповідної технічної документації у Зорянської сільської ради. Адже, отримання такого дозволу необхідно виключно у разі отримання земельної ділянки державної або комунальної власності без наявності на них житлового будинку. В свою чергу, позивач голослівно та неправдиво стверджує, що згаданий клаптик землі перебуває у його користуванні, що жодним чином не підтверджено. Вважає, що висновок експерта судової земельно-технічної експертизи щодо встановлення факту накладення земельних ділянок від 13.08.2018 р. здійснено на підставі недостовірних відомостей: рішення Рівненського районного суду від 19.04.2016 р. стосується виключно житлового будинку і в ньому відсутні згадування про земельну ділянку; у рішеннях Зорянської сільської ради №347 від 01.11.2016 р. та від 02.02.2018 рр. йдеться про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. В цих рішеннях не наведено жодних характеристик земельної ділянки, які міг використати експерт для проведення земельно-технічної експертизи. Підстави збільшення площі рішенням Зорянської сільської ради невідомі; експерт взагалі не використовував правовстановлюючі документи та технічну документацію на земельну ділянку відповідача; в Публічній кадастровій карті відсутні межі та координати земельної ділянки позивача; землі, якою користується позивач, належним чином не визначено ні меж, ні координат. В разі задоволення позовних вимог, відповідач взагалі втратить право власності на всю земельну ділянку, при цьому позивач вказує лише накладення меж земельних ділянок в їх невеликій частині. В даному випадку позивач відверто зловживає своїми правами, адже не маючи жодних прав на суміжний з земельною ділянкою клаптик землі, вимагає позбавити відповідача прав власності на належне їй майно, яким вона добросовісно володіє протягом багатьох років. Позовні вимоги є неспівмірними з начебто порушеними правом позивача. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, 16.11.2018 р. відповідач подала заяву про застосування строків позовної давності, оскільки у [PERSON] матері позивача на момент оформлення документів на земельну ділянку, були відсутні будь-які заперечення чи зауваження до відповідача стосовно меж земельної ділянки. На момент оформлення документів на Земельну Ділянку та її державної реєстрації в Держаному земельному кадастрі будь-які накладення були відсутні, що спростовує доводи позивача. Межі земельної ділянки було погоджено ще [PERSON] . 16.07.2007 р [INFO] , тобто саме в цей день [PERSON] або інші землекористувачі (власники) земельної ділянки, яка начебто накладається на земельну ділянку повинні були дізнатися про свої порушені права. Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду з такими підставами для позову сплив ще у 2010 році, враховуючи той факт, що відповідні особи повинні були дізнатись про начебто порушені їх права ще з 16.07.2007 р. Ухвалою суду 07.12.2018 р. закрито підготовче провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача позовні підтримав та просить їх задоволити. Звертає увагу суду на обґрунтованість позову, що підтверджується висновком судового експерта; та неможливість застосування строків позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про порушення його прав після листа ПП «Рівненська земельна компанія» від 16.07.2018 р. щодо накладення сусідніх земельних ділянок. У судовому засіданні відповідач та її представники заперечили проти задоволення позову. Крім того, відповідач пояснює, що фактично вона уступила позивачу у користування частину своєї земельної ділянки, який у свою чергу обіцяв підсилити підпірну стінку, а на разі останній недбало використовує уступлену йому частину земельної ділянки, внаслідок чого руйнуються будівлі відповідача, позивач висаджує дерева на близькій відстані від її межі. Ще до подачі позову вони разом з позивачем зверталися до землевпорядників, які пояснили, що ніякої накладки немає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19.04.2016 р. є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 24.05.2016 р. 01.11.2016 р. рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №347 від 01.11.2016 р. позивачу [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянам згідно додатку №1, площа 0,18 га. 02.02.2018 р. згідно з рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №1059 внесено зміни у додаток №1 до рішення Зорянської сільської ради №347 від 01.11.2016 р., а саме п.10 додатку щодо площі, а саме 0,23 га. 15.03.2018 р. між позивачем та ПП «Рівненська земельна компанія» укладено договір №180315/1 на виконання проектно-вишукувальних робіт. Згідно з листом ПП «Рівненська земельна компанія» за вих. №3802/18 від 16.07.2018 р. позивача [PERSON] повідомлено, що за результатом виконаних робіт було встановлено факт накладення сусідніх земельних ділянок зареєстрованих у Державному земельному кадастрі за [PERSON] кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER] на земельні ділянки, що перебувають у користуванні позивача. Згідно висновку експерта №180801/5_30 судової земельно-технічної експертизи щодо встановлення факту накладення земельних ділянок від 13.08.2018 р. встановлено місце накладення земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] , власником якої є [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,23 га, розташовану в [ADDRESS] , що перебуває у користуванні [PERSON] із площею накладення 84м2. \~Земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] належить відповідачу [PERSON] згідно з Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданий 29.07.2010 р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.03.2007 р. Згідно з технічною документацією відповідача [PERSON] , а саме протоколу обстеження і погодження меж земельної ділянки, яка надається у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, [PERSON] (мати позивача) погодила межі земельної ділянки відповідачу [PERSON] Власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено (а.с.62-64). Відповідно до\~ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності [PERSON] народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Згідно\~ст. 14 Конституції України\~земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державною виключно відповідно до закону. Згідно ч. 1 та ч.2\~ст.\~78\~ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~\~Конституції України\~, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.\~\~ Згідно ч. 1 та ч.2\~ст. 79 ЗК України\~земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. За положеннями\~статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до п.п. 3.12, 3.14. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої\~наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків, на зберігання. Передача межових знаків на зберігання власнику (користувачу) земельної ділянки здійснюється за актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Тобто, зберігання межових знаків - це виключна компетенція власника земельної ділянки. Відповідно до ч. 1\~ст. 116 ЗК України\~громадяни та\~юридичні особи\~набувають права\~власності та\~права користування\~земельними ділянками\~із земель\~державної або\~комунальної власності\~за рішенням\~органів виконавчої\~влади або\~органів місцевого\~самоврядування в\~межах їх\~повноважень,\~визначених цим\~Кодексом або\~за результатами\~аукціону. Частиною 2\~статті 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної\~влади та\~органи місцевого\~самоврядування,\~їх посадові\~особи зобов`язані\~діяти лише\~на підставі,\~в межах\~повноважень та\~у спосіб,\~що передбачені\~Конституцією та\~законами України. Статтею 118 ЗК України\~визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої, сьомої, восьмої, дев`ятої, десятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру. Згідно з\~ст.9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Пунктом 4 ст.9 Закону України «Про Державний\~земельний кадастр» передбачено повноваження державного кадастрового реєстратора, зокрема здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі. Статтею 24 цього Закону України передбачено порядок державної реєстрації земельної ділянки. Відповідно до\~п.п\~4,\~5\~Постанови КМУ\~№ від 17 жовтня 2012 р. № 1051\~«Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи. Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр. Функції адміністратора Державного земельного кадастру виконує визначене Держгеокадастром за погодженням з Мінагрополітики державне підприємство, яке належить до сфери управління Держгеокадастру. До складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених\~Законом України "Про Державний земельний кадастр"\~та цим Порядком. Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей. Отже, в матеріалах справи відсутня відмова кадастрового реєстратора щодо проведення реєстраційних дій в реєстрі ДЗК, саме кадастровий реєстратор встановлює під час реєстраційних дій, що є накладення сусідніх земельних ділянок і надає відмову в проведенні державної реєстрації, тобто землевпорядна організація, яка проводить обміри, не може встановити факт накладення земельних ділянок без проведення реєстраційних дій в реєстрі ДЗК. Виходячи з положень ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, отже, саме відмова кадастрового реєстратора ДЗК щодо проведення реєстраційних дій внаслідок встановленої накладки земельних ділянок, могла б свідчити про порушення прав позивача, а не висновок експерта у даному випадку. Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта\~для суду\~не має\~заздалегідь встановленої\~сили і\~оцінюється судом\~разом із\~іншими доказами\~за правилами,\~встановленими\~статтею 89\~цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Як зазначає Пленум ВС України у постанові № 5 від 12.06.2009 р. у п.17 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. В судовому засіданні учасники розгляду справи будь-яких клопотань щодо призначення повторної, додаткової чи експертизи іншого виду до суду не зверталися. Відповідач лише вказувала про свою незгоду з поданим висновком експерта. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому суд відхиляє наданий стороною позивача висновок експертного дослідження, оскільки він проведений не в межах розгляду даної цивільної справи, провадження по якій було відкрито 23.10.2018 р., без участі відповідача та без дослідження технічної документації на земельну ділянку останньої, відомості про яку внесено до ДЗК. Позивач не заперечує про наявність відомостей про реєстрацію земельної ділянки відповідача в ДЗК. При цьому сторонам було роз`яснено їх права, однак вони даним правом про призначення експертизи не скористалися, про що наголошував представник позивача у судовому засіданні. Позовна заява [PERSON] базується на помилкових твердженнях, вказуючи про набуття ним права постійного користування на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно рішення Рівненського районного суду від 19.04.2016 р., рішень Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 01.11.2016 р., 02.02.2018 р. В зазначених рішеннях про передачу в постійне користування позивачу земельної ділянки мова не йдеться. Зазначені рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області є дозвільним документом на виконання відповідних дій (робіт) і не можуть бути документами на право володіння або користування. Рішення Рівненського районного суду є документом, на підставі якого позивач набув право власності на житловий будинок, у той же час у ньому відсутні будь-які дані про те, що дана земельна ділянка, яка перебуває у його користуванні, входила б до складу спадщини після смерті [PERSON] \~ \~ \~ \~Положення ст. 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше не набула ознак об`єкта права власності. Встановлено, що позивач набув право власності на житловий будинок згідно рішення суду в порядку спадкування. Позивачем не наведено допустимих та належних доказів звернення попереднього власника земельної ділянки до відповідного повноважного органу (сільради, райдержадміністрації) з відповідною заявою про надання земельної ділянки необхідної для обслуговування житлового будинку, чи виділялась попередньому власнику житлового будинку земельна ділянка для обслуговування цього нерухомого майна та на яких умовах, її розміри, момент виділення. Відповідними статтями законодавства в галузі земельних відносин обумовлений чіткий перелік підстав, які надають право особі набути право на земельну ділянку. Згідно статей\~125\~та\~126\~Земельного кодексу\~України право власності\~на земельну\~ділянку,\~а також\~право постійного\~користування та\~право оренди\~земельної ділянки\~виникають з\~моменту державної\~реєстрації цих\~прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Тобто,\~наданий позивачем\~технічний паспорт на житловий будинок за вказаною адресою на підтвердження факту закріплення зовнішніх меж земельної ділянки, нічим необґрунтований, межі ділянки зазначені пунктирною лінією мають умовний характер, що не може бути законним аргументом у вирішенні цього земельного спору. Встановлено, що факт реєстрації сусідньої земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] відбувся, про що свідчить Державний акт, виданий відповідачу [PERSON] в 2010 р., що не заперечується позивачем. На час проведення державної реєстрації її земельної ділянки будь-якої офіційної інформації щодо порушень однією із сторін добросусідських відносин не було, про що також не заперечує представник позивача. Відповідно до п.18\~Постанови №7 Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~з 2 травня 2009 р. у відповідності із\~Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-VІ\~право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Позивачем не надано жодного документа про реєстрацію права власності чи права користування землею за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.3 ст. 2 Земельного кодексу України об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Визначення земельної ділянки на законодавчому рівні закріплене у ст. 79 Земельного кодексу України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Земельна ділянка як об`єкт правовідносин має дві особливості, а саме: наявність меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Слід звернути увагу на те, що згідно зі ст. 79 Земельного кодексу земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. При цьому державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж Та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Таке формування здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Отже, земельна ділянка як об`єкт правовідносин повинна бути сформованою відповідно до законодавства. Із наявних матеріалів справи та поданої позивачем позовної заяви не вбачається, що позивач отримав раніше вказану земельну ділянку та користувався спірною земельною ділянкою, оскільки він лише брав дозволи на виготовлення технічної документації. Проте, враховуючи, що будь-яких порушень чинного законодавства при виділенні земельних ділянок відповідачу [PERSON] допущено не було, право власності на спірну земельну ділянку виникло у відповідача раніше, ніж у позивача [PERSON] , відповідачем [PERSON] не порушено право позивача на земельну ділянку. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду. Виходячи з вищевикладеного, у позивача відсутнє набуте в передбаченому\~законом\~порядку право на землю, ним не було здійснено дії державної реєстрації, ним не доведено порушення його права відповідачем, тому суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В порушення зазначених процесуальних норм, позивач не надав суду допустимих, змістовних та достовірних доказів на обґрунтування позовних вимог та яким чином відповідач порушує його права. На думку суду, посилання відповідача та її представників щодо спливу позовної давності у заяві від 16.11.2018 р. (а.с.69), є безпідставними, виходячи з положень абзацу 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», де вказано: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Застосування строку позовної давності є безпідставним, оскільки спір щодо земельної ділянки виник у 2018 році, після отримання позивачем листа ПП «Рівненська земельна компанія» від 16.07.2018 р. щодо накладення сусідніх земельних ділянок. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed