Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що 18.01.1986 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу вони мають двох повнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Однак спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з чим фактично сімейні відносини припинені з березня 2015 року і спільне господарство не ведеться. За час шлюбу вони набули наступне спільне майно: комплекс, станцію технічного обслуговування з підвалом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу комплексу від 18.07.2014 року та автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], білого кольору, на придбання якого у серпні 2014 року із сімейного бюджету було сплачено 1 000 000 грн. та який за усної домовленості між нею та відповідачем було оформлено на його ім`я. Даний автомобіль знаходиться у володінні та користуванні відповідача. На даний час виникла необхідність поділу їх спільного майна, але взаємна згода щодо розподілу спірного майна між ними відсутня. Посилаючись на те, що жодних домовленостей або шлюбного договору між нею та відповідачем щодо поділу майна немає, через що їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними, позивачка прохала визнати вище вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину комплексу, станції технічного обслуговування з підвалом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 частину автомобіля VOLKSWAGEN TOUAREG і, враховуючи його неподільність, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності, що становить 500 000 грн. Відповідач за первісним позовом також звернувся до суду із зустрічним позовом, вказавши, що крім майна, зазначеного позивачкою, ними у шлюбі було нажите спільно наступне майно: 1/2 частина чотирикімнатної квартири [ADDRESS] (право власності на 1/4 частину квартири зареєстровано за ним, а право власності на іншу ? частину квартири зареєстровано за позивачкою); будівля кіоску площею 19,2кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], м.Світловодськ Кіровоградської області (право власності зареєстровано за позивачкою на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.200І року), який є капітальною будівлею, обкладеною цеглою й фактично представляє собою окремо розташовану будівлю, що використовується в якості магазину. На теперішній час вказана квартира знаходиться у володінні та користуванні позивачки, а він в даній квартирі не проживає, як і будівля кіоску, яку позивачка використовує у своїй підприємницькій діяльності. А тому просить визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири орієнтовною вартістю 200 000грн., яка є її місцем проживання; залишити у її власності будівлю кіоску орієнтовною вартістю 100 000грн., яка використовується нею у підприємницький діяльності; визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля орієнтовною вартістю 150000грн. та залишити за ним право власності на комплекс, станцію технічного обслуговування з підвалом, орієнтовна вартість якого на даний час становить 200000грн. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом спочатку підтримала свої позовні вимоги, а потім збільшила їх та прохала визнати 13/75 частин вбудованого приміщення в будинку [ADDRESS] Кіровоградської області та 493 частки у статутному капіталі Товариства з додатковою відповідальністю "ОБ'ЄДНАННЯ ДНІПРОЕНЕРГОБУДПРОМ" в кількості 883 000 часток спільною сумісною власністю подружжя і визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна, при цьому зустрічні позовні вимоги не визнала, пояснивши суду, що під час подружнього життя в 2014 році ними було придбано станцію технічного обслуговування, автомобіль, квартиру, в якій їй належить ? частина, частину будівлі, акції та павільйон площею 19.2кв.м. Зустрічний позов не визнає в частині розподілу квартири, яка приватизована і розділена по ? частині між ними та дітьми. Представник позивача-відповідача [PERSON] також підтримала збільшені позовні вимоги, а зустрічний позов не визнала та пояснила суду, що згідно до свідоцтва про право власності, квартира належить позивачці та відповідачеві і їх синам на праві сумісної власності в рівних частках. Щодо павільйона, то позивачка не заперечує, що це спільна сумісна власність і згідна на його поділ по 1/2 частині. Відповідач за первісним позовом позов не визнав, а зустрічний позов підтримав в повному обсязі та пояснив суду, що він згідний на поділ всього майна по 1/2частині, а квартиру просить віддати позивачці, оскільки неможливо проживати разом, до того ж він боїться проживати з позивачкою. Представник відповідача-позивача [PERSON] спочатку позов визнав частково, погоджуючись, що все вказане майно є спільним майном подружжя, а зустрічний позов підтримав і прохав його задовольнити. Вислухавши сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов підлягають задоволенню частково. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи (свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER]), сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.01.1986 року. Під час шлюбу вони придбали наступне майно: комплекс, станцію технічного обслуговування з підвалом, що знаходиться за адресою: м. Чигирин, [ADDRESS], вартістю 120000 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу комплексу від 18.07.2014 року; автомобільVOLKSWAGEN TOUAREG, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], білого кольору, вартістю, згідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 103-15 від 10.07.2015 року, 489644грн.38коп., який, судячи з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, зареєстрований на ім`я відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом; будівля кіоску площею 19,2кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], м.Світловодськ Кіровоградської області, згідно до договору купівлі-продажу від 21.11.200І року, вартістю 100000 гривень; 13/75 частин вбудованого приміщення в будинку [ADDRESS] Кіровоградської області відповідно до реєстраційного посвідчення від 28.07.2015 року вартістю 250000 гривень та 493 частки у статутному капіталі Товариства з додатковою відповідальністю "ОБ'ЄДНАННЯ ДНІПРОЕНЕРГОБУДПРОМ". Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, яке підлягає поділу, визначається за погодженням із подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсності його вартості на час розгляду справи. Вартість вище вказаного майна визначена за згодою сторін. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з цього, суд вважає необхідним визнати спірне майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як передбачено ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна та дружини чоловіка є рівними. Отже, суд вважає, що майно сторін у вигляді комплексу, станції технічного обслуговування з підвалом, будівлі кіоску площею 19,2кв.м та 13/75 частин вбудованого в будинку приміщення підлягає розподілу між ними в рівних частках, тобто суд вважає можливим визнати за кожною з сторін право власності на 1/2 частину зазначеного майна, оскільки ніхто з них не побажав сплатити чи отримати грошову компенсацію за належну їм частину даного майна, вартість якого, як вже зазначалося вище, погоджена між ними. З приводу визнання права власності на 1/2 частину 493 часток у статутному капіталі Товариства з додатковою відповідальністю "ОБ'ЄДНАННЯ ДНІПРОЕНЕРГОБУДПРОМ", то судом встановлено, що вклад коштів до статутного капіталу є недоотриманою відповідачем за первісним позовом заробітною платою (заборгованість по заробітній платі). У відповідності до ч.2 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. А згідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З врахуванням цього, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу товариства вони є власністю самого товариства, у зв`язку з чим спільні кошти подружжя втрачають ознаки об`єкта права їх спільної сумісної власності. В цьому випадку право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу. Таким чином, суд вважає можливим стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивачки за цим же позовом компенсацію вартості 1/2 частини коштів, що буде становити 862,75грн., судячи з свідоцтва власника часток у статутному капіталі товариства від 13.07.2012 року та виходячи з вартості 493 часток в розмірі 1725,50грн., оскільки інших доказів щодо вартості цих часток сторонами суду не надано. Щодо поділу належного сторонам автомобіля, який теж є сумісною власністю подружжя, то суд вважає неможливим стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивачки за цим же позовом 1/2 частину його вартості, що буде становити 244822 гривень, з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. В даному випадку автомобіль, згідно з ч.2 ст.183 ЦК України, має ознаки неподільної речі, оскільки їх поділ без втрати їх цільового призначення є неможливим. Також, як зазначено в ч.4 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. А згідно до ч. 5 ст.71 СК України, присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Цю вимогу жодною із сторін не виконано, при цьому відповідач за первісним позовом та його представник заперечували проти стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, мотивуючи відсутністю таких коштів у відповідача. З врахуванням цього та незважаючи на те, що ч.4 ст.71 СК України в даному випадку не застосовується, суд вважає необхідним визнати за кожною із сторін право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, виходячи з вимог ч. 5 ст.71 СК України, задовольнивши таким чином позовні вимоги в цій частині, викладені в зустрічному позові. Такою ж є правова позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, згідно до якої, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати норми частини 4, 5 статті 71 СК України та статті 365 ЦК України. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив передбачених цими положеннями дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишає майно у їх спільній частковій власності. Також судом встановлено, що сторонами під час шлюбу було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, як вбачається з свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 06.03.2001 року, дана квартира належить сторонам та їх дітям в рівних частинах, тобто кожен з них має у власності ? частину цієї квартири. Виходячи з цього, суд вважає безпідставними вимоги позивача за зустрічним позовом в частині визнання за відповідачкою за зустрічним позовом права власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири, оскільки квартира перебуває у спільній частковій власності всіх її співвласників і відповідно до ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, тобто позивач за зустрічним позовом вправі продати чи подарувати свою 1/4 частину квартири будь-кому з інших її співвласників або в разі відмови ними придбати належну йому частину квартири відчужити її іншим особам. Також суд вважає необхідним здійснити розподіл понесених сторонами судових витрат у відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України та стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивачки за цим же позовом сплачений нею судовий збір в сумі 3654 гривні, а з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за цим же позовом сплачений ним судовий збір в розмірі 244,82грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зазначивши при цьому, що підтвердження витрат на проведення автотоварознавчої експертизи позивачкою за первісним позовом та її представником суду не надано, що позбавляє суд можливості вирішити питання відшкодування цих витрат. На підставі викладеного та,

Outcome: partial