Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулася позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник за довіреністю [PERSON] з позовною заявою до ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним окремих пунктів кредитних договорів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що між [PERSON] та відповідачем ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» було укладено кредитні договори, укладаючи які позивач передбачала, що відповідач діє правомірно в рамках діючого законодавства. Однак, у зв`язку з тим, що за вказаними кредитними договорами позивач погашала борг, який незважаючи на це постійно зростав, вона вважає, що порушені її права споживача, які полягають у включенні до кредитних договорів пунктів, які є незаконними, у зв`язку з чим такі пункти потребують визнання їх недійсними. Зокрема, вказаними кредитними договорами незаконно встановлено комісію за супровід кредиту: - пунктом 1.8 договору №МФ-0701800000838 від травня 2018 року встановлено комісію за супровід кредиту 14% від суми кредиту - 700грн. Вказана комісія сплачена позивачем за квитанцією від 20.05.2018 року; - пунктом 1.8 договору №МФ-0701800000947 від 20.05.2018 року встановлено комісію за супровід кредиту 14% від суми кредиту - 983,50грн. Вказана сума сплачена позивачем у червні 2018 року (квитанція не збереглася); - пунктом 1.8 договору №МФ-0701800001204 встановлено комісію за супровід кредиту 14% від суми кредиту - 1232,78грн. Вказана сума сплачена позивачем за квитанцією від 08.07.2018 року; - пунктом 1.8 договору №МФ-0701800001301 від 08.07.2018 року встановлено комісію за супровід кредиту 14% від суми кредиту - 1217,29 грн. Вказана сума сплачена позивачем 24.08.2018 року (квитанція не збереглася); - пунктом 1.8 договору №МФ-0701800001627 від 24.08.2018 року встановлено комісію за супровід кредиту 14% від суми кредиту - 895,67грн. Вказана комісія сплачена позивачем за квитанцією від 08.09.2018 року; - пунктом 1.8 договору №МФ-0701800001732 від 08.09.2018 року встановлено комісію за супровід кредиту 14% від суми кредиту - 1128,54грн. Вказана комісія сплачена позивачем за квитанцією від 24.09.2018 року; - пунктом 1.8 договору №МФ-0701800001838 від 24.09.2018 року встановлено комісію за супровід кредиту 14% від суми кредиту - 1128,54грн. Вказана комісія сплачена позивачем за квитанцією від 20.10.2018 року; - пунктом 1.8 договору №МФ-0701800002023 від 20.10.2018 року встановлено комісію за супровід кредиту 14% від суми кредиту - 1400,00грн. Комісія за вказаним договором оплачена позивачем у сумі 600,00грн. за квитанцією 22.12.2018 року. Загальна сума за супровід кредиту, яку позивач сплатила відповідачу дорівнює 7886,32 грн. Однак такої фінансової послуги як «супровід кредиту» серед фінансових послуг згідно статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не передбачено. При цьому частиною 2 цієї статті встановлюється, що надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється. Позивач вказує, що такої фінансової послуги як «супровід кредиту» немає, відповідно за таку послугу відповідач не має права вимагати оплату. Встановлення такої умови у договорі як сплата комісії за супровід кредиту шкодить правам споживача та є несправедливою. Така умова встановлює дисбаланс договірних прав між сторонами, оскільки відповідач зобов`язує позивача сплатити за послугу, якої не передбачено законодавством та яка не була надана, а тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживача підлягає визнанню недійсною. Крім того, пунктом 4.1 договорів №МФ-0701800000838 від травня 2018 року, №МФ-0701800001732 від 08.09.2018 року, №МФ-0701800001838 від 24.09.2018 року, №МФ-0701800002023 від 20.10.2018 року, №МФ-0701800002496 від 22.12.2018 року, №МФ-0701900000102 від 16.01.2019 року, №МФ-0701900000352 від 18.02.2019 року, №МФ-0701900000593 від 23.03.2019 року та пунктом 1.11 договорів №МФ-0701900000803 від 19.04.2019 року, №МФ-1391900000667 від 23.07.2019 року встановлені умови щодо сплати пені, загальна сума якої була сплачена позивачем у розмірі 36446,94 грн. Відповідачу надавались оригінал та копія паспорту із зазначенням місця реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] . Згідно статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції від 02.09.2014 року, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Місто Красноармійськ (нині Покровськ), в якому зареєстрована та постійно проживає позивач, відноситься до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Позивач вказує, що включення до договору умови про нарахування пені та/або штрафів особам, що зареєстровані на території антитерористичної операції заборонено Законом «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. При укладенні договорів не додержано вимог статті першої ст. 203 ЦК України, оскільки умова про стягнення з позивача пені суперечить іншому акту цивільного законодавства Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року. Недодержання вимог ч. 1 ст.203 ЦК України (що полягає в тому, що умова договору суперечить іншим актам цивільного законодавства) є підставою для визнання недійсним правочину. Таким чином, підлягають визнанню недійсними пункти вищевказаних договорів. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, відповідач має повернути позивачу грошові кошти, сплачені на виконання недійсних пунктів кредитних договорів, а саме належить стягнути з відповідача загальну суму 44333,26 грн. (7886,32 грн. + 36446,94 грн.). Позивачка просить суд: - визнати недійсним з моменту укладення пункт 1.8 кредитних договорів №МФ-0701800000838 від травня 2018 року, № МФ-0701800000947 від 20.05.2018 року, № МФ-0701800001204 від 2018 року, № МФ-0701800001301 від 08.07.2018 року, № МФ- 0701800001627 від 24.08.2018 року, № МФ-0701800001732 від 08.09.2018 року, № МФ-0701800001838 від 24.09.2018 року, МФ-0701800002023 від 20.10.2018 року, укладених між ТОВ "БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС" та [PERSON] ; - визнати недійсним з моменту укладення пункт 4.1 кредитних договорів № МФ- 0701800000838 від травня 2018 року, № МФ-0701800001732 від 08.09.2018 року, № МФ-0701800001838 від 24.09.2018 року, № МФ-0701800002023 від 20.10.2018 року, № МФ-0701800002496 від 22.12.2018 року, №МФ-0701900000102 від 16.01.2019 року, № МФ-0701900000352 від 18.02.2019 року, № МФ-0701900000593 від 23.03.2019 року, та пункт 1.11 кредитних договорів № МФ-0701900000803 від 19.04.2019 року та № МФ-1391900000667 від 23.07.2019 року, укладених між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та [PERSON] ; - стягнути з ТОВ "БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС" на користь позивача грошові кошти у розмірі 44333,26 грн, які були сплачені на виконання недійсних пунктів кредитних договорів. Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відзиві на позов представник відповідача ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ Мікрофінанс» просив позовну заяву [PERSON] про захист прав споживача шляхом визнання недійсними окремих пунктів кредитних договорів залишити без розгляду, а у випадку розгляду даної справи відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Вказував, що оспорювані кредитні договори не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем норм встановлених ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказував, що відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Також, у відповідності до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, у даному випадку, у кожної людини є свобода вибору фінансової установи, яка займається наданням споживчого кредитування. Свобода вибору укладання договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Що в свою чергу означає, що відповідач - це не єдина фінансова установа, яка займається наданням споживчих кредитів. Відповідно, позивач, під час ознайомлення з умовами кредитного договору, міг відмовитись від даної послуги або взагалі відмовитись від отримання споживчого кредиту саме у Відповідача. Також зазначав, що при укладенні оспорюваних кредитних договорів інформація про супровід кредитних послуг була чітко зазначена в кожному кредитному договорі, шрифт і подача даної інформації ніяк не відрізняється від іншої інформації, яка надана в кредитному договорі, а саме ні відмінності у шрифті, ні ніякої засекреченості даної інформації, ні подвійного сприймання інформації, все достатньо чітко, доступно, лаконічно і зрозуміло написано. Тобто, на момент укладення кожного договору у позивача була можливість відмовитись від укладення даного договору, але позивач погоджувалася з такими умовами, кожний раз повертаючись до відповідача для укладення нового договору на таких же умовах. Та на момент укладання кожного договору, позивач не заперечувала проти умов договору, не пропонувала внести зміни в кредитні договори, отримувала грошові кошти та користувалася ними і в останній день користування наданою послугою, виконала всі умови договорів, та на момент виконання зобов`язання не мала ніяких претензій до кредитодавця, про що сама не заперечує. Представник відповідача зазначає, що на наданий момент, відповідно до умов оспорюваних кредитних договорів всі взаєморозрахунки між сторонами виконано в повній мірі. Позивач виконала належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з цим між сторонами не залишилося неврегульованих питань, а тому не вбачається предмета спору (відсутній предмет спору). Згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору. З урахуванням вищевикладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову. Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем норм встановлених ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» зазначив, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» якою передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. 30 квітня 2018 року відповідно до статті 107 Конституції України Президентом України введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях» (для службового користування). Також, 30 квітня 2018 року Президентом підписано наказ Верховного Головнокомандувача ЗСУ «Про початок операції Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей». Згідно наказу з 14.00 30 квітня 2018 року розпочато операцію Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської федерації у Донецькій і Луганській областях, відповідно до плану операції Об`єднаних сил. Отже, 30 квітня 2018 року антитерористична операція завершилася. Таким чином банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики в сукупності - в період від 14 квітня 2014 року по 30 квітня 2018 року. Станом на 30 квітня 2018 року в Верховній Раді не було зареєстровано законопроектів щодо мораторію на виконання договірних зобов`язань та на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики через проведення в окремих населених пунктах, де проводиться операція Об`єднаних сил. Таким чином 30 квітня 2018 року, якщо відповідні зміни в законодавстві не відбулися, виконання договірних зобов`язань та нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики відбувається відповідно до чинного законодавства України. Так, якщо починаючи з 30 квітня 2018 року, відповідні зміни в законодавстві не відбуваються, у банків та інших фінансових установ, а також кредиторів виникає право нараховувати пеню та/або штрафи, на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики в розмірах встановлених у відповідних кредитних договорах, договорах позики та чинного законодавства. У банків та інших фінансових установ, а також кредиторів виникає право по відношенню до громадян України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися з населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, в тому числі і відносно територій тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях. Тому, з урахуванням вище викладеного, випливає, що норма ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо не нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися діяла з 14 квітня 2014 року по 30 квітня 2018 року. Станом на 30.04.2018 року антитерористична операція завершилася, тому у банків та інших фінансових установ, а також кредиторів виникає право нараховувати пеню та/або штрафи, на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики в розмірах встановлених у відповідних кредитних договорах, договорах позики та чинного законодавства. Укладення оспорюваних кредитних договорів почалося з 04.05.2018 р., тобто було укладено перший оспорюваний кредитний договір № МФ-0701800000838. Відтак, оспорювані кредитні договори, які були укладені між позивачем та відповідачем не підпадають під дію норми ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», так як до початку їх укладання антитерористична операція закінчилася, а тому нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за оспорюваними кредитними договорами є правомірним, та не оспорювалося позивачем при виконанні взятих на себе кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим необхідно відмовити позивачу в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. У відзиві на позов представник відповідача просив у разі його неявки розгляд справи проводити без участі відповідача. У відповіді на відзив позивач заперечувала проти твердження відповідача про порушення ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки в позовній заяві відсутні будь-які посилання на будь-яку статтю ЗУ «Про споживче кредитування». Крім того, вважає помилковим твердження відповідача про закінчення дії АТО, оскільки антитерористична операція не завершена, Указу про її завершення не було, тобто й вимоги ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року №1669-VІІ в частині нарахування пені та штрафів продовжують діяти. Крім того, відповідно до ч.2 статті 11 (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Однак при цьому відповідачем у відзиві визнаний факт укладення договорів з позивачем, а також визнано факт, що договора позивачем виконані в повному обсязі (тобто всі передбачені договором платежі сплачено). З цього випливає, що відповідач погоджується, що позивачем сплачені комісії за супровід кредиту, передбачені пунктами 1.8 Договорів. Оскільки суми комісії безпосередньо вказані у договорах, і відповідач підтверджує повне виконання договорів, то факт оплати вказаних сум комісії додатковому доказуванню іншими доказами не потребує. Щодо права на визнання недійсними пунктів кредитних договорів, то таке право передбачене законодавством України. На думку представника позивача, у зв`язку з визнанням відповідачем факту укладення кредитних договорів та повного виконання договорів (сплати всіх платежів, в тому числі й за спірними пунктами договору) є підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між [PERSON] та ТОВ "БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС" укладено наступні кредитні договори: 1.№ МФ-0701800000947 від 20.05.2018 року (а.с.9). Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (983,50 грн), квитанція про сплату якої у позивача не зберіглася. 2.№ МФ-0701800001301 від 08.07.2018 року (а.с.11). Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (1217,29 грн), квитанція про сплату якої у позивача не зберіглася, квитанція про сплату якої у позивача не зберіглася. 3.№ МФ- 0701800001627 від 24.08.2018 року (а.с.12). Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (895,67 грн), яка відповідно до квитанції сплачена 08.09.2018 року (а.с.13). 4.№ МФ-0701800001732 від 08.09.2018 року (а.с.15). Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (1128,54 грн), яка відповідно до квитанції сплачена 24.09.2018 року. Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору. За цим договором позивачка сплатила 24.09.2018р. 282,14 гривень пені, та 1128,54 гривень комісії (а.с.27). 5.№ МФ-0701800001838 від 24.09.2018 року (а.с.17). Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (1128,54 грн), яка відповідно до квитанції сплачена 20.10.2018 року. Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору. За цим договором позивачка сплатила 20.10.2018р. 1939 гривень та 347,14 гривень пені, та 1128,54 гривень комісії (а.с.18). 6.№ МФ-0701800002023 від 20.10.2018 року (а.с.19). Пунктом 1.8 даного договору передбачено, що в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 14% від суми кредиту (1400,00 грн), яка відповідно до квитанції сплачена 22.12.2018 року. Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору. За цим договором позивачка сплатила 22.12.2018р. 4900 гривень пені, та 600 гривень комісії (а.с.20). 7.№ МФ-0701800002496 від 22.12.2018 року (а.с.21). Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору. За цим договором позивачка сплатила 16.01.2019 р. 1799,75 та 135,25 гривень пені (а.с.22). 8.№МФ-0701900000102 від 16.01.2019 року (а.с.23). Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору. За цим договором позивачка сплатила 18.02.2019 р. 1799,67 та 5336,99 гривень пені (а.с. 24). 9.№ МФ-0701900000352 від 18.02.2019 року (а.с.25). Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору. За цим договором позивачка сплатила 23.03.2019 р. 1799,34 гривень пені (а.с.26). 10.№ МФ-0701900000593 від 23.03.2019 року (а.с.28). Пунктом 4.1 передбачено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань повернення кредиту та сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити з 16 по 29 день користування кредитом, на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 3,5% від суми прострочених зобов`язань, але у будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору. За цим договором позивачка сплатила 19.04.2018 р. 3313,12 та 1939,00 гривень пені (а.с.29). 11.№ МФ-0701900000803 від 19.04.2019 року (а.с.30). Пунктом 1.11 даного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строку повернення кредиту та сплати процентів, встановленого з урахуванням продовження строку дії договору, позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення повернення кредиту та сплати процентів, у розмірі 3% від суми прострочення зобов`язань. У будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору. За цим договором позивачка сплатила 20.05.2019 р. 399,91 та 9319,82 гривень пені (а.с.31). 12.№ МФ-1391900000667 від 23.07.2019 року (а.с.32). Пунктом 1.11 даного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником строку повернення кредиту та сплати процентів, встановленого з урахуванням продовження строку дії договору, позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення повернення кредиту та сплати процентів, у розмірі 3% від суми прострочення зобов`язань. У будь-якому випадку пеня не може перевищувати 50 відсотків від суми зобов`язань позичальника по даному договору. За цим договором позивачка сплатила 16.08.2019 р. 1799,76 та 487,92 гривень пені (а.с.33). Копії кредитних договорів №МФ-0701800000838 від травня 2018 року та № МФ-0701800001204 від червня 2018 року, суду не надано ані позивачем ані відповідачем. В матеріалах справи наявні квитанції: 1.Від 20.05.2018 року з вказаним номером договору №МФ-0701800000838, сплачена комісії становить 700 гривень, пеня 175 гривень (а.с.8). 2. Від 08.07.2018 року з вказаним номером договору № МФ-0701800001204, сплачена комісії становить 1232,00 гривень (а.с.14). Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Частина 6 статті 81 ЦПК України вказує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки суду не надано копії кредитних договорів №МФ-0701800000838 від травня 2018 року та № МФ-0701800001204 від червня 2018 року, тому у суду відсутня можливість дослідити дані договори та надати їм відповідну оцінку. Суд в даному випадку також не має можливості перевірити чи містять ці кредитні договори пункти 1.8 та 4.1 про визнання яких недійсними просить суд позивачка. Суд не може прийняти до уваги наявні квитанції від 20.05.2018 року з вказаним номером договору №МФ-0701800000838, сплачена комісії становить 700 гривень, пеня 175 гривень (а.с.8) та від 08.07.2018 року з вказаним номером договору № МФ-0701800001204, сплачена комісії становить 1232,00 гривень (а.с.14), як доказ наявності договорів та їх виконання позивачкою, оскільки ці квитанції не містять будь-яких даних особи, яка вносить кошти, та не доводять факту укладання договорів саме з позивачкою. Суд також не може прийняти до уваги посилання позивачки на те, що квитанції про сплату комісії по кредитним договорам № МФ-0701800000947 від 20.05.2018 року та № МФ-0701800001301 від 08.07.2018 року не зберіглися на суму 983,50 гривень та 1217,29 гривень, оскільки суду вони як доказ цієї оплати не надані. Щодо визнання недійсним з моменту укладення пункту 1.8 кредитних договорів № МФ-0701800000947 від 20.05.2018 року, № МФ-0701800001301 від 08.07.2018 року, № МФ- 0701800001627 від 24.08.2018 року, № МФ-0701800001732 від 08.09.2018 року, № МФ-0701800001838 від 24.09.2018 року, МФ-0701800002023 від 20.10.2018 року, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином у разі, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню правочин визнається недійсним. Згідно із статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За приписами статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). Таким чином, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»; рішення від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Судом встановлено, що при укладанні договорів сторони погодили всі істотні умови, зокрема, предмет договору, строк кредитування, плату за кредит, умови його забезпечення, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок погашення кредиту та відсотків, що є визначенням сукупної вартості кредиту. Разом з тим, пункт 1.8 оспорюваних кредитних договорів щодо обов`язку позичальника в момент повернення кредиту сплатити комісію за супровід кредиту в розмірі 14 % від суми кредиту, не відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2018 року в справі № 695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням частини першої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів». До таких же висновків прийшов Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 370/140/19-ц, постанова від 23 вересня 2019 року. Частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про визнання недійсним пункту 1.8 оспорюваних кредитних договорів та стягнення з відповідача на користь позивачки сплачену нею комісію у розмірі 3752,75 гривень, загальна сума якої підтверджена наявними договорами та відповідними квитанціями, які містяться в матеріалах справи. Щодо незаконного встановлення умови щодо пені суд зазначає наступне. Позивачка просить суд визнати недійсним з моменту укладення пункт 4.1 кредитних договорів № МФ-0701800001732 від 08.09.2018 року, № МФ-0701800002023 від 20.10.2018 року, № МФ-0701800002496 від 22.12.2018 року, №МФ-0701900000102 від 16.01.2019 року, № МФ-0701900000352 від 18.02.2019 року, № МФ-0701900000593 від 23.03.2019 року, та пункт 1.11 кредитних договорів № МФ-0701900000803 від 19.04.2019 року та № МФ-1391900000667 від 23.07.2019 року. Позивачка відповідно до паспорту громадянина України зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В позові представник позивачки посилається на те, що місто Покровськ (колишній Красноармійськ) розташоване на території де здійснювалась антитерористична операція і тому, така штрафна санкція як пеня не повинна застосовуватися до позивачки. Представник заперечує проти цього зазначаючи, що антитерористична операція закінчились 30.04.2018 року, тому підстави для не включення такого виду відповідальності як пеня у відповідача відсутні. Законом України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» накладений мораторій на виконання договірних зобов`язань та на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними та іншими договірними зобов`язаннями. Так, статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань, зокрема за договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 -УП цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання абзацу 3 п.5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 р. № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. у № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 та 3 вказаного Розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053». Місцем проживання позивачки на весь період виникнення правовідносин за кредитними договорами з відповідачем є м. Покровськ (колишній Красноармійськ) Донецької області. Місто Покровськ (колишній Красноармійськ) Донецької області відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 р. та від 02.12.2015 р. входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між набранням чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України». Відповідно до ч.2 статті 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Проте, Указ про завершення проведення антитерористичної операції Президентом України не видавався, а тому і Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на теперішній час є чинним. В Указі Президента України від 30 квітня 2018 року №116/2018 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях» не йдеться мова про завершення проведення антитерористичної операції. А рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях є засекреченим. Таким чином, відповідач не мав права включати до договорів пункт 4.11 та 1.11 щодо відповідальності позичальника у вигляді пені, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сплачена нею пеня у розмірі 36268,94 гривень, загальна сума якої підтверджена наявними договорами та відповідними квитанціями, які містяться в матеріалах справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави, за вимоги немайного характеру (визнання недійсним пункту кредитних договорів) та майнового характеру (вимога про стягнення суми).

Outcome: partial