Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про дострокове повернення кредиту та стягнення простроченої заборгованості по кредитному договору, посилаючись на те, що 29.07.2011року між ПАТ "Банк "Київська Русь" та СТОВ "Трівія" був укладений кредитний договір № 3970-12-11 на відкриття відновлювальної кредитної лінії, згідно з яким, СТОВ "Трівія" відкрито відновлювальну відкличну кредитну лінію та надано кредит на наступних умовах: ліміт кредитної лінії - 900 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення кредиту - 28.07.2014 року, процентна ставка за користування кредитом 20% річних, ціль використання кредиту - поповнення обігових та основних коштів, придбання основних засобів. Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що заборгованість за кредитом повертається СТОВ "Трівія" у відповідності до графіка зменшення ліміту кредитної лінії, що є невід'ємною частиною кредитного договору. СТОВ "Трівія"згідно графіку зменшення кредитної лінії повинен був в грудні 2011 року здійснити платіж в сумі не менше 24 000 грн. Платежу у вказаному місяці здійснено не було, що є порушенням п. 4.1 Кредитного договору. З червня 2013 року погашення відсотків за користування кредитом здійснюється не в повному обсязі, що є порушенням п. 4.5 Кредитного договору. Пунктом 6.1.3 кредитного договору передбачено обов'язок позичальника своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та винагороди банку, в порядку, передбаченому кредитним договором. СТОВ "Трівія" не виконує умови кредитного договору, що полягає у несплаті кредиту та відсотків за користування кредитом. 30.07.2013 року, 29.11.2013 року, 23.12.2013 року СТОВ "Трівія" банком направлені вимоги про дострокове повернення кредиту та погашення простроченої заборгованості. Зазначені вимоги отримані СТОВ "Трівія", проте залишилися без реагування. Таким чином, станом на 20.01.2014 року СТОВ "Трівія" має прострочену заборгованість за кредитним договором № 3970-12-11 на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 29.07.2011 року в сумі 822 667,83 грн. В забезпечення своєчасного та належного виконання СТОВ "Трівія" своїх зобов'язань по кредитному договору, укладено договори поруки: № 3974-12-11 від 29.07.2011 року між ПАТ "Банк "Київська Русь" та [PERSON], № 3975-12-11 від 29.07.2011 року між ПАТ "Банк "Київська Русь" та [PERSON], № 3976-12-11 від 29.07.2011 року між ПАТ "Банк "Київська Русь" та [PERSON]. Відповідно до п. 2.1 договорів поруки поручителі зобов'язуються солідарно та в повному обсязі відповідати перед ПАТ "Банк "Київська Русь" за виконання СТОВ "Трівія" зобов'язань за кредитним договором № 3970-12-11 від 29.07.2011року. У разі невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором у відповідні строки, поручителі зобов'язуються сплатити заборгованість боржника впродовж 10 календарних днів з дати пред'явлення кредитором вимоги. Поручителям направлялись вимоги, але були ними проігноровані. Заборгованість за кредитним договором не сплачена. Пізніше, в ході судового розгляду цивільної справи представником відповідача [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] до суду подано клопотання про закриття, згідно ч. 1 ст. 205 ЦПК України в частині предявлення позивачем позовних вимог про стягнення заборгованості до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Трівія», на підставі ст..16 ЦПК України, оскільки, дані позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Судом, 24.03.2016р. винесено ухвалу про закриття провадження в частині предявлення позовних вимог позивачем - Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» про стягнення заборгованості до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Трівія» у звязку з тим, що дана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому, суд керувався правовою позиціє, яка викладена у постанові ВСУ по справі за № 6-2307цс15 від 02.03.2016 року, в якій говориться, що згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою. Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. В частині стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості по кредитному договору № 3970-12-11 від 29.07.2011 року, виконання якого забезпечено договорами поруки судовий розгляд продовжено за правилами цивільного судочинства. Представник позивача в судове засідання 24.03.2015р. не зявився. З судової кореспонденції вбачається, що судові повістки отримано вчасно та під підпис, а тому про проведення судового засідання позивача повідомлено належним чином. З клопотань, які були надіслані на попередні судові засідання зрозуміло, що заявлені раніше позовні вимоги підтримують в повному обсязі. В судові засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з"явилися повторно по невідомим для суду причинах, про день і час слухання справи були повідомлені належним чином. Повідомлень про причини неявки в судові засідання від відповідачів в суд не надходило, а тому суд, вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, в матеріалах справи мається заява про розгляд справи за його відсутності з участю представника [PERSON] Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши представника відповідача, дослідивши надані суду докази вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором № 3970-12-11 від 29.07.2011року позивач відкрив СТОВ "Трівія" відновлювальну відкличну кредитну лінію від 29.07.2011 року для поповнення обігових та основних коштів, придбання основних засобів на суму 900 000,00 грн. з процентною ставкою за користування кредитом - 20% річних та кінцевим терміном повернення кредиту - 28.07.2014 року (а.с.7-13). В порушення ст. 509, 526, 1054 ЦК України та умов кредитного договору боржник СТОВ "Трівія" свої зобовязання не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором боржник СТОВ "Трівія" станом на 11.01.2014 р. має заборгованість в сумі 822 667,83 грн. Згідно ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати належних йому процентів. В забезпечення своєчасного та належного виконання боржником СТОВ "Трівія" своїх зобов'язань по кредитному договору, укладено договори поруки: - № 3974-12-11 від 29.07.2011 року між ПАТ "Банк "Київська Русь" та [PERSON] (а.с.15-17); - № 3975-12-11 від 29.07.2011 року між ПАТ "Банк "Київська Русь" та [PERSON] (а.с.18-20); - № 3976-12-11 від 29.07.2011 року між ПАТ "Банк "Київська Русь" та [PERSON] (а.с.21-23). Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо інше не передбачено договором; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 2.1 договорів поруки поручитель зобов'язується солідарно з боржником відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором. Пунктом 3.2.1 договорів поруки передбачено, що у разі невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, поручитель зобов'язується сплатити заборгованість боржника в десятиденний строк з дати пред'явлення кредитором вимоги. Пунктом 3.1.1 договорів поруки встановлено, що у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором у встановлені строки, кредитор надсилає поручителю повідомлення з вимогою про виконання забезпеченого порукою зобов'язання. Датою пред'явлення кредитором вимоги про виконання зобов'язання боржника є день вручення кредитором вимоги особ. Припинення поруки пов'язане із закінченням строку її чинності. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні згідно договорів поруки, поручителі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] поручились за виконання боржником обов'язків, що виникли на підставі основного договору, а саме: повернути банку кредит у строки, в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором, щомісяця сплачувати проценти; у строк не пізніше 10 днів з дати пред'явлення відповідної вимоги достроково повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що виникають із основного договору; сплатити неустойку (пеню, штраф) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань за основним договором.. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язання за кредитним договором, передбачений ч.1 ст.559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше, ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України правова позиція Верховного Суду України, яка є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України викладена в постанові ВС України від 17 вересня 2014 року (справа № 6- 53 цс 14). В даній правовій позиції зазначено, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч. 4 статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як вбачається із спірних договорів поруки, у них не встановлено строку припинення поруки. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 січня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-190цс14, предметом якої був спір про визнання поруки припиненою. Суд зробив правовий висновок, про те, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. З матеріалів справи вбачається, що позивач ПАТ "Банк "Київська Русь" згідно договорів поруки звернувся до відповідачів - [PERSON] (30.07.2013р., 27.11.2013р.), [PERSON] (30.07.2013р., 27.11.2013р.), з вимогами про дострокове повернення кредиту та погашення простроченої заборгованості по кредитному договору № 3970-12-11 від 27.07.2011 року. Відповідач [PERSON] вищевказані вимоги отримала, про що свідчать розписки про їх отримання (а.с.38). З розписок про отримання відповідачем [PERSON] вищевказаних вимог вбачається, що він їх не отримав (а.с.43) і позивачем не застосовано ніяких інших заходів щодо належного повідомлення та попередження [PERSON] про дострокове повернення кредиту та погашення простроченої заборгованості по кредитному договору № 3970-12-11 від 27.07.2011 року, а тому суд вважає, що банком пропущено шестимісячний строк звернення до суду щодо стягнення заборгованості відповідно до договору поруки з відповідача [PERSON] Судом встановлено, що позивачем 30.07.2013 року (а.с.29), 27.11.2013 року (а.с.31) та 23.12.2013 року (а.с.46) поручителю [PERSON] були направлені вимоги про дострокове повернення кредиту та погашення простроченої заборгованості по кредитному договору № 3970-12-11 від 27.07.2011 року, які отримані [PERSON], проте залишились без реагування. Варто відмітити, що остання вимога про погашення простроченої заборгованості по кредитному договору № 3970-12-11 була направлена [PERSON] 23.12.2013 року з умовами погасити прострочену кредитну заборгованість до 31.12.2013 року і дана вимога отримана відповідачем власноруч під підпис 23.12.2013р. (а.с.46-47). В даній вимозі відповідача попереджено про те, що у разі невиконання даної вимоги, банк буде змушений звернутись до суду. Але з позовними вимогами до суду позивач звернувся 22.01.2014 року. Суд вважає, що оскільки остання (нова) вимога позичальника ПАТ "Банк "Київська Русь", в якій визначена збільшена сума простроченої заборгованості 23.12.2013 року була направлена лише [PERSON], тому попередні вимоги від 30.07.2013р. та 27.11.2013р втратили чинність. Відповідно до цього шестимісячний строк починається з 23.12.2013р., з моменту отримання [PERSON] нової вимоги із збільшенням суми заборгованості, яка підлягає до стягнення. Але, з огляду на вищевикладене та досліджуючи матеріали справи судом встановлено, що остання вимога була предявлена лише [PERSON] 23.12.2013р., яку він власноруч отримав (а.с.47). До інших боржників вимоги так і не були предявлені, або ж в матеріалах справи відсутні відомості щодо цього. А тому суд вважає, що визначену банком суму заборгованості необхідно стягнути з боржника, якому предявлена відповідна вимога, тобто з [PERSON]. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати ( а.с. 1), понесені позивачем. На основі викладеного,

Outcome: partial