Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом , який в процесі розгляду справи уточнив, до Прокуратури Приморського району м.Одеси, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяною незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, де просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 3 500 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.01.2006р. заступником прокурора Приморського району м.Одеси було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.115 КК України. 03.02.2006р. постановою слідчого він був притягнутий у цій справі у якості обвинуваченого і того ж дня постановою Приморського районного суду м .Одеси йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у СІЗО-21 Одеської області. Але під вартою він перебував з 18 січня 2006р. по 20 серпня 2007р. 30.12.2008р. йому було змінено за постановою суду запобіжний захід на підписку про невиїзд. 30 вересня 2012р. постановою слідчого СВ Порто-Франківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області кримінальне переслідування відносно нього було припинено на підставі ст.213, ст.6 ч.2 КПК України та скасований запобіжний захід про невиїзд. Таким чином він близько семи років незаконно перебував під слідством, з яких 19 місяців-під вартою, з вини Приморської районної прокуратури м.Одеси та Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. За цей час позивач зазнав значних душевних та моральних страждань, яка полягала у позбавленні його загальнолюдських прав у вигляді обмеження волі тривалий термін і відсутністю контактувати з зовнішнім світом, не отриманням вчасної і кваліфікованої медичної допомоги, загостренням його хвороби астми, неможливість нікуди виїхати, після звільнення він отримав інвалідність, та втратив достойну роботу , яку він займав до свого затримання. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги з викладених підстав та просили позов задовольнити. При цьому позивач зазначив, що він не винний і цим також зазнав психологічних страждань, і що йому під час тримання під вартою були завдані тілесні травми хребта у зв'язку з чим позивач тепер погано ходить та не може вільно пересувати як усі здорові люди, також він вимушений тепер постійно підтримуватися на проти астматичних ліках. Щодо його явки з повинною, то він пояснив, що вимушено написав її у зв'язку з фізичним та психологічним знущанням над ним робітниками правоохоронних органів. Представники відповідачів : Прокуратури Приморського району м.Одеси, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Державної казначейської служби України, діючі по довіреностям, позовні вимоги не визнали та просили в позові відмовити, зазначивши при цьому що позивач під час слідства надавав явку з повинною і що таке стягнення призведе до непередбачених державою витрат з бюджету. Суд , заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 17 січня 2006р. заступником прокурора Приморського району м.Одеси порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.115 КК України по факту навмисного вбивства громадян [PERSON] і [PERSON] 25 січня 2008р. [PERSON] був затриманий за підозрою у скоєнні цього злочину. А 03.02.2006р. ознаки злочину перекваліфіковано з ч.2 на ч.1 ст.115 КК України .Також 09.02.2006р. порушено кримінальну справу по відношенню [PERSON] за ст.263 ч.1 КК України яке було об'єднано в одну справу. 03 лютого 2006р. постановою Приморського районного суду м.Одеси до [PERSON] був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою(а.с.6). Згідно постанови Приморського районного суду м.Одеси від 20.08.2007р. заява [PERSON] заявлена під час судового слідства по кримінальній справі про застосування по відношенню до нього оперативними робітниками органів дізнання ОМУ ГУМВС України в Одеській області недозволених методів слідства, а саме побиття та інше, у зв'язку з чим він визнав необґрунтовано себе винним, направлена для проведення належної перевірки .При цьому [PERSON] також було змінено запобіжний захід з заключення під вартою на підписку про невиїзд та звільнений із залу суду.(а.с.92-94). Згідно постанови Приморського районного суду м.Одеси від 30.12.2008р. кримінальна справа №1-289/08, слідчий номер 0582006009, за обвинуваченням [PERSON] у скоєні злочину, передбаченого ст.115 ч.1, ст.263 ч.1 КК України у зв'язку з неповнотою та неправильністю досудового слідства повернута на додаткове розслідування, та було залишено запобіжний захід у вигляді підписки.(а.с.9-26). Також з мотивувальної частині цієї постанови суду вбачається, що по відношенню до [PERSON] по адміністративній справі №3-107/06 був оформлений адміністративний протокол за скоєння правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП (дрібне хуліганство), за яким постановою Приморського районного суду м.Одеси від 19.01.2006р. йому призначено 15 діб адмінарешту (тобто з 18 січня по 02 лютого 2006р.), проте це адміністративний арешт з 18 січня 2006р. (а.с.13) є незаконний, так як ці матеріали були зареєстровані в суді лише 20 січня 2006р. 25 січня 2006р. [PERSON] написав явку з повинною на ім'я начальника Порто-Франківського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області (тобто під час адміністративного арешту), від яких 03 лютого 2006р. він відмовився, пояснюючи що такі покази він був вимушений дати в приміщенні Порто-Франківського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області під фізичним та моральним тиском з боку робітників правоохоронних органів карного розшуку, які його били по рукам та по хребту, ключиці по голові . Відповідно до ч.3.ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У зв'язку з викладеними обставинами суд не бере до уваги посилання представників відповідачів щодо визнання [PERSON] своєї вини у скоєнні зазначеного злочину. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] перебував під вартою з 18.01.2006р. по 20.08.2007р. Постановою старшого слідчого прокуратури Приморського района м.Одеси від 11.09.2007р. було відмовлено в порушенні кримінальної справи по відношенню співробітників Портофранківського ВМ Приморського РВ ГУМВС України в Одеській області (а.с.95). 14.02.2009р. постановою слідчого СВ Портофранківського ВМ Приморського РВ ГУМВС України в Одеській області поновлено досудове слідство та постановою від 18.09.2009р. слідчий припинив цю кримінальну справу по ст.213, ст.6 п.2 КПК України.(а.с.115, 119). Згідно постанови слідчого СВ Портофранківського ВМ Приморського РВ ГУМВС України в Одеській області від 15.03.2012р. кримінальне переслідування по відношенню [PERSON] по ст.115 ч.1 КК України припинено по ст.213, ст.6 п.2 КПК України , і також скасована підписка про невиїзд.(а.с.123-124). Проте вже постановою прокурора Приморського району м.Одеси від 16.07.2012р. постанова слідчого від 15.03.2012р. скасована та кримінальна справа направлена на додаткове розслідування. (а.с.127-128). Постановою слідчого СВ Портофранківського ВМ Приморського РВ ГУМВС України в Одеській області від 07.07.2012р. знову приймається кримінальна справа до провадження слідчим (а.с.126). 30 вересня 2012р. той же слідчий виносить постанову про припинення кримінального переслідування по відношенню до [PERSON] по ст.213, ст.6 п.2 КПК України, якою також відміняється і підписка про невиїзд (а.с.129-130). Таким чином судом встановлено, що [PERSON] перебував під підпискою про невиїзд з 20.08.2007р. по 30.09.2012р. В процесі розгляду справи судом також встановлено, що вже 10 вересня 2013р. заступником прокурора Приморського району м.Одеси скасована постанова слідчого СВ Портофранківського ВМ Приморського РВ ГУМВС України в Одеській області від 07.07.2012р. та кримінальне провадження направлено для проведення досудового розслідування , при цьому дані щодо вказаного злочину внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.151-152). Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 25.10.2013р. (справа №522/26892/13-к) була задоволена скарга [PERSON] та скасована постанова прокурора від 10.09.2013р.(а.с.163-164). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 .11.2013р. ухвала слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 25.10.2013р залишена без змін. (а.с.170-171). Також з матеріалів справи вбачається. що позивач є інвалідом 2-ї групи з 12.08.2008р. (а.с.35). Згідно наданих суду епікризів, висновків та заключень лікарів, індивідуальної програми реабілітації інваліда, медичної амбулаторної картки, йому також призначено засіб пересування у вигляді трості у зв'язку з забрудненням при ходьбі, постійних болях в області хребта, слабкість в ногах, у зв'язку з його побиттям в слідчому ізоляторі в 2006р. та не лікуванням.(а.с.38,36,37,39, 40). Згідно до вимог ч.ч.1 та 2 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.6, 213 КПК України (в ред. 1960р.) вказана кримінальна справа закрита за відсутністю в діянні складу злочину. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 та п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в подальшому - Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати У наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (п. 5 ст. 3 зазначеного Закону). У ч.1 ст.4 Закону зазначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. У ч. 5 цієї статті зазначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частина п'ята статті 4 із змінами, внесеними згідно із Законом № 4652-VI ( 4652-17 ) від 13.04.2012 . В ч.6 вказаної статті зазначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до вимог Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" (далі Закон), а також ч. 1 ст. 1176 ЦК України, позивач вправі порушувати питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо нього вчинялися незаконні дії з незаконного порушення кримінальної справи, незаконного затримання та обрання міри запобіжного заходу. Таким чином виходячи з наведеним норм права позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди. При цьому відповідно до п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до ч.ч.2 та 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом провадиться, виходячи з розміру, не меншого ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права, а також згідно прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема рішень Європейського Суду від 8 червня 1976 року у справі "Енгель та інші проти Нідерландів" та рішенню "Боцано проти Франції" від 2 грудня 1986 року, які в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Положення статей 148,149,150КПК 1960р., в яких установлені загальні норми щодо запобіжних заходів, викладені в рішенні у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004р. Відповідно до ст.151 зазначеного кодексу підписка про невиїзд полягає у відібранні від підозрюваного або обвинуваченого письмового зобов'язання не відлучатися із зареєстрованого місця проживання чи перебування або з місця тимчасового знаходження без дозволу слідчого. У разі його порушення вона може бути замінена більш суворовим запобіжним заходом. До позивача було засновано окрім тримання під вартою, також запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд із 20.08.2007р. по 30.09.2012р., тобто він тривав понад 5 років. Цим йому було обмежено залишати своє місце проживання без дозволу протягом зазначеного часу і таким чином він зазнав моральних страждань. За роз'ясненнями, що містяться в п.п.9,14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (із змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи» з урахуванням вимоги розумності, виваженості та справедливості. Представники відповідачів не заперечували проти того, що позивач знаходився під слідством та судом з 18.01.2006р. по 30.09.2012р. Визначаючи розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 року №719-VII мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня 2014 року до 30 червня 2014 року складає - 1 218,00 гривень. Враховуючи період перебування [PERSON] під підпискою про невиїзд з 20.08.2007 р. по 30.09.2012р. суд вважає доцільним застосувати при визначенні розміру моральної шкоди коефіцієнт у розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом в сумі (1 218 х 2 х 5 років 1 місяць 10 днів) =2436 х 61міс. 10 днів=148 596+392,9=148 988,90грн. Також суд вважає необхідним відшкодувати позивачу моральну шкоду за період перебування під вартою за період з 18.01.2006р. по 20.08.2007р. у розмірі трьох розмірів мінімальної заробітної плати за кожен місяць у сумі (1218х 3) х 18 місяців+26 днів=65772+3064,62=68 836,62 грн. Таким чином , враховуючи вимоги розумності, виваженості та справедливості, порушення життєвих планів та перспектив позивача, стан його здоров'я, на користь позивача суд вважає доцільним стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 217 825,52 грн. (68 836,62+ 148 988,90) гривень. Заперечення представників відповідача та прокуратури суд не бере до увагу з огляду на їхню безпідставність та спростування зазначеним вище доказами.

Outcome: partial