Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Прокуратури Рівненської області про відшкодування маральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19 червня 2014 р. слідчим слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності слідчого управління УМВС України в Рівненській області Якимовичем Р.І. позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Після оголошення підозри йому обрали міру запобіжного заходу - домашній арешт строк на два місяці з правом залишати місце проживання з 21 години до 08 години ранку. Потім цей же арешт було продовжено ще на один місяць. У відповідності до КК України, який діяв на час порушення кримінальної справи, ч. 3 ст. 368 передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна та зі спеціальною конфіскацією. 23 жовтня 2015 року, вироком Володимирецького районного суду Рівненської області [PERSON] виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Не погоджуючись із вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу. 26 січня 2016 року, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області вирок Володимирецького районного суду від 23 жовтня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. 05 грудня 2016 року, вироком Володимирецького районного суду Рівненської області позивача виправдано за відсутністю в його діях складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. На вирок суду першої інстанції прокурор подав апеляційну скаргу. 09 листопада 2017 року, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. На вирок суду першої інстанції та ухвалу Апеляційного суду прокурор подав касаційну скаргу, в якій просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати та направити кримінальне провадження на новий апеляційний розгляд. 26 вересня 2018 р. Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду виніс постанову, якою касаційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року відносно позивача - без змін. Незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду [PERSON] завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що 19 червня 2014 року по 26 вересня 2018 р. позивач перебував під слідством та судом. На той час, коли [PERSON] оголосили підозру, він працював в одній і тій же організації більше 25 років і з врахуванням специфіки обов`язків, мав багато знайомих та друзів. Через обрання запобіжного заходу та неможливість виконувати свою роботу, позивача, практично, змусили написати заяву на звільнення за власним бажанням. Влаштуватися десь на іншу роботу відповідно до своєї освіти, він не міг, тому що не брали через наявність кримінального переслідування та ще і за статтею про хабарництво. Жоден керівник навіть слухати не бажав будь-які пояснення. Поїхати десь на сезонні роботи позивач також не міг, оскільки кожного місяця, а то і по два рази в місяць повинен був з`являтися до слідчого та в суд для розгляду справи. Через ці обставини позивач не мав можливості належним чином забезпечувати фінансово сім`ю, що вкрай негативно впливало на позивача. Навіть на будь-які особисті незначні витрати позивач змушений був просити кошти в дружини. У зв`язку з фінансовими труднощами в сім`ї, між позивачем та дружиною стали виникати конфлікти, які тяжко відображалися на його психіці. Відносини в сім`ї значно погіршились. Через вказані переживання позивач втратив апетит, став погано спати, через дрібні негаразди став надто збудженим. Все це в цілому відобразилося на його здоров`ї. [PERSON] став часто хворіти, чого раніше ніколи не було. Так, за період з часу оголошення підозри протягом цих років позивач більше 10 разів змушений був звертатися до лікарів через різні захворювання. Внаслідок вказаних обставин, позивачу було заподіяно моральну шкоду, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації його знань та бажань, погіршились відносини з колегами, знайомими, а також інших негативних наслідків морального характеру. Наслідком зазначених неправомірних дій органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, є прояв негативних психоемоційних змін, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, невпевненість в своїх діях, тривога з приводу майбутнього. Крім того, незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і пред`явленням обвинувачення за фактом хабарництва, були зганьблені честь і гідність позивача, він відчував почуття приниження, образи, обурення, переживав щодо своєї соціальної репутації, відношення родини та близьких до ситуації що склалася, а також завдано непоправної шкоди престижу та діловій репутації як його особисто, так і його дітей, дружини. В цілому, вказані події потягли за собою нераціональне витрачання часу, обумовили значну витрату фізичних, духовних та матеріальних ресурсів. У звязку з вищевикладеним позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути із Державного Казначейства України, на його, [PERSON] користь, завдану моральну шкоду у розмірі 450 000 (чотириста п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. Головне Управління Національної поліції в Рівненській області у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подали відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] , в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилалися на ті обставини, що сума моральної шкоди визначена позивачем розмірі 450 000 грн. є необгрунтованою, безпідставною та такою, що призведе до незаконного збагачення позивача, а тому вважають доводи позивача викладені в позовній щодо завдання моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Прокуратура Рівненської області у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подали відзив напозовну заяву, в якому просили відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилалися на ті обставини, що жодних належних та допустимих доказів про погіршення стану свого здоров`я та пройдене лікування [PERSON] не надав, а лише надав нечитабельні фотокопії медичної картки, а тому вважають доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Державна казначейська служба України у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк не скористалися своїм правом та не подали відзив на позовну заяву. Також від Головного управління Національної поліції в Рівненській області до суду надійшло клопотання про заміну неналежної сторони та залучення другого відповідача, а саме Ліквідаційну комісію УМВС України в Рівненській області. Ухвалою суду від 12.06.2019 року було залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Прокуратури Рівненської області про відшкодування маральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, як співвідповідача Ліквідаційну комісію УМВС України в Рівненській області. Ліквідаційна комісія УМВС України в Рівненській області у встановлений судом в ухвалі строк подали відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] , в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилалися на ті обставини, що сума моральної шкоди визначена позивачем розмірі 450 000 грн. є необгрунтованою, безпідставною та такою, що призведе до незаконного збагачення позивача, а тому вважають доводи позивача викладені в позовній щодо завдання моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 14.05.2019 року позивачем було надано до суду заяву про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 08.07.2019 року дану заяву було приєднано до справи. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач у судове засідання зявився, заявлені вимоги та збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник Головного Управління Національної поліції в Рівненській області у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені позову. Також просила в подальшому судові засідання проводити без участі представника Головного Управління Національної поліції в Рівненській області. Представник Прокуратури Рівненської області у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволені позову. Представник Державної казначейської служби України, про дату, час та місце судового засідання, повідомлений судом належним чином в судове засідання не з`явився, про причину неявки суду не повідомляв про розгляд справи у їх відсутності суд не клопотав. Представник Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволені позову. Також просила в подальшому судові засідання проводити без участі представника Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області. Будь-яких інших заяв із процесуальних питань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом достовірно встановлено, що 19 червня 2014 р. слідчим слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності слідчого управління УМВС України в Рівненській області Якимовичем Р.І., [PERSON], було повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Після оголошення підозри [PERSON] , обрали міру запобіжного заходу - домашній арешт строк на два місяці з правом залишати місце проживання з 21 години до 08 години ранку. В подальшому цей же арешт було продовжено ще на один місяць. 23 жовтня 2015 року, вироком Володимирецького районного суду Рівненської області [PERSON] виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 26 січня 2016 року, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області вирок Володимирецького районного суду від 23 жовтня 2015 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. 05 грудня 2016 року, вироком Володимирецького районного суду Рівненської області позивача виправдано за відсутністю в його діях складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 09 листопада 2017 року, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2016 року залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. 26 вересня 2018 року, Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду виніс постанову, якою касаційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року відносно [PERSON] , - без змін. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] , якого було виправдано постановою суду, набув право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, незалежно від протиправності чи законності дій посадових осіб органів досудового розслідування, прокуратури, суду та від їх вини. Таке право позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, в т.ч. Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Із приводу чого між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальними положеннями, передбаченимистаттею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначеністаттею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першоюстатті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першоїстатті 1176 ЦК Українив інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставістатті 1174 ЦК України. Статті1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставістатті 1173 ЦК України. Таким чином, дії (бездіяльність) органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, внаслідок яких (якої) було завдано моральної шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України). Відповідно до положеньст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Пунктом 17 ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Законом України N 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно достатті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є ГУНП в Рівненській області, Прокуратура Рівненської області, Ліквідаційна комісія УМВС України в Рівненській області, як особи, відповідальні у спірний період за повернення тимчасового вилученого майна, та Державна казначейська служба України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди. Згідно з п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства прокуратури, суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладена арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інші: процесуальних дій, що обмежують права громадян. Наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Статтею 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства прокуратури, суду" визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з положенням п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судом установлено, що фактично незаконне перебування позивача під слідством було у період з 19.06.2014 року до 26.09.2018 року, тобто до часу винесення постанови Верховним Судом колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, якою касаційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року відносно [PERSON] , - залишено без змін. Так, із ст.ст.5, 13 Конвенції вбачається, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках тощо. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. В своїх поясненнях [PERSON] , вказував, що за час незаконного перебування під слідством зазнав моральної шкоди, яка полягає: - у психічних стражданнях, зміні його звичного життєвого укладу, - перебування у стані безперервного нервового стресу, - позбавилення його шансу будувати власне життя, робити кар`єру. При цьому досудове розслідування у кримінальному провадженні спричинило ситуацію, що на [PERSON]. здійснювався тиск та він був змушений написати заяву на звільнення за власним бажанням. - позивач протягом даного часу змушений був терпіти обмеження прав та свобод людини та громадянина, що також суттєво відзначилося на його психологічному стані. - крім того, незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і пред`явленням обвинувачення за фактом хабарництва, були зганьблені честь і гідність позивача, він відчував почуття приниження, образи, обурення, переживав щодо своєї соціальної репутації, відношення родини та близьких до ситуації що склалася, а також завдано непоправної шкоди престижу та діловій репутації як його особисто, так і його дітей, дружини. Все це в цілому відобразилося на здоров`ї позивача, який став часто хворіти. Так, за період з часу оголошення підозри протягом цих років позивач більше 10 разів змушений був звертатися до лікарів через різні захворювання, На підтвердження цих обставин [PERSON] надав суду належні та достатні докази, а саме виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №59 від 06.08.2019 року, яка видана КЗ «Володимирецька амбулаторія загальної практики сімейної медицини» Рівненської області. Сукупність вказаних доказів та пояснень виправданої особи, на думку суду, доводить факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди у вигляді глибоких моральних страждань, істотному порушенні звичного порядку його життя та життєвих зв`язків та необхідності затрачання значних зусиль для його відновлення; погіршенні стану здоров`я, втраті ділової репутації. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визнати обґрунтованим і достатнім й більший розмір відшкодування. Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 27.03.2019 р. по справі № 405/7623/16-ц, від 08.11.2018р. №296/2443/16-ц. Статтею 8 Закону України від 23.11.2018 року «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено мінімальну заробітну плату в 2019 році у місячному розмірі 4173 грн. Отже, відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», мінімальний розмір моральної шкоди, завданої [PERSON] за час незаконного перебування під слідством та судом буде становити 214 353 грн. (51 місяць 11 днів - час незаконного перебування під слідством [PERSON] , х 4173 грн.). виходячи з розміру одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Однак, визначення розміру відшкодування залежить також від таких чинників, як характер і обсяг страждань яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Так, суд приймає доводи позивача, щодо наявності моральної шкоди з огляду на те, що він довгий час перебував під домашнім арештом, внаслідок чого був частково ізольований від суспільства, зазнавав душевних страждань, втратив авторитет серед близьких. Тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є мотивованими, доведеними і такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Визначаючи розмір грошової компенсації суд враховує вказані обставини, які свідчать про заподіяння позивачу душевних страждань, та вважає, що сума в 600 000,00 грн. буде сприяти відновленню емоційного стану позивача, в тому числі відповідатиме засадам розумності і справедливості. Також суд звертає увагу на безпідставність доводів відповідачів Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Прокуратури Рівненської області, Ліквідаційної комісії УМВС України в Рівненській області з приводу того, що визначена позивачем сума моральної шкоди призведе до його незаконного збагачення. На противагу вказаним доводам суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це-обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само пособі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування відповідачем обґрунтованості доводів позивача, оскільки це не звільняє відповідача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх заперечень. Щодо посилання на виключну правову проблему в питанні самостійного встановлення судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, суд визначає, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у п.10-1 зазначає, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державної казначейської служби України. Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845. Згідно п.35 вказаного вище Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Пунктами 5 та 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 15 квітня 2015 року №215, казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладені норми, стягнення на користь позивача з Державного бюджету України повинно відбуватись через Державну казначейську службу України. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У свою чергу, відповідачі заперечуючи проти позову жодного достатнього, належного та допустимого доказу на спростування таких висновків суду не представили. У звязку із чим, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з держави в особі Державного казначейської служби України на користь - [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 600 000.00 (шістсот тисяч) грн. 00 коп. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Також, відповідно до частини першоїстатті 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, відповідно до п.13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності органу державної влади, органу владу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч.6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: partial