Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, за договором відсоткової позики укладеного між сторонами 14.02.2014 року. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] зазначив, що він як позикодавець надав відповідачу [PERSON] позику в розмірі 10000 доларів США, станом на 14 люте 2014 року, уклав при цьому письмово договір відсоткової позики, за яким було визначено строк повернення позики до 14 січня 2015 року, з оплатою щомісячного платежу процентів в розмірі 3 % від суми позики. Станом на 14 січня 2015 року відповідач [PERSON] позику в передбачений строк договором не повернув, сплату процентів за користування позикою не сплачує в визначеному порядку, а тому він вимушений звернутися із позовом до суду, за яким просить стягнути з відповідача на свою користь 219600 (двісті девятнадцять тисяч шістсот) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 10000 (десять) тисяч доларів США суми позики, 79056 (сімдесят девять тисяч пятдесят шість) гривень 00 копійок, еквівалент заборгованості за процентами за 12 місяців в загальному розмірі 3600 (три тисячі шістсот) доларів США, та понесені ним витрати при сплаті судового збору в сумі 2986 гривень 56 копійок. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнив свої вимоги та суду пояснив, що 14.02.2014 року між ним, як позикодавцем, та [PERSON], позичальником, було укладено договір відсоткової позики. Договір був укладений в письмові формі. За договором, [PERSON]В, отримав від нього 10000 доларів США, за умови повернення позики у строк до 14.01.2015 року, з щомісячною сплатою відсотків за користуванням позикою в розмірі 3% від суми позики, що становить 300 доларів США на місяць. Умови договору на сьогоднішній час залишилися без змін, ніяких додаткових угод з відповідачем не укладалося. На час розгляду справи, відповідач не сплатив йому суму позики, крім того, має заборгованість за сплату процентів, за один місяць 2014 року та за 11 місяців 2015 року, що становить загальний розмір 12 місяців по 300 доларів США на загальну суму 3600 доларів США, тому він підтримує вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь суму позики в розмірі 10000 доларів США, та процентів за користування позикою 3600 доларів США, станом на грудень 2015 року, але за еквівалентом в розмірі гривні на час прийняття рішення судом, згідно до офіційного курсу долару США до гривні. Тому, просив суд стягнути на його користь з відповідача [PERSON]: 234800 (двісті тридцять чотири тисячі вісімсот) гривень 00 копійок у погашення боргу суми позики, за договором відсоткової позики від 14.02.2014 року; 77484 (сімдесят сім тисяч чотириста вісімдесят чотири) гривні 00 копійок у погашення заборгованості за сплатою відсотків, за 2014 - 2015 роки, включно; 3230 (три тисячі двісті тридцять) гривень 16 копійок в відшкодування понесених судових витрат. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав частково та суду пояснив, що він визнає, що між ним та позивачем [PERSON] 14.02.2014 року було укладено договір позики, у письмовій формі, за яким він отримав від [PERSON] суму позики в розмірі 10000 доларів США, та зобовязався повернути позику у строк до 14.01.2015 року, зі сплатою щомісячно суми процентів в розмірі 3% від суми позики, що становить 300 доларів США на місяць. На сьогоднішній день він не сплатив суму позики, тому в цій частині визнає позов щодо стягнення з нього 10000 доларів США в еквівалентній сумі, щодо офіційного курсу долару США до гривні на час прийняття рішення судом. Щодо сплати суми за користування позикою, він не оспорює, що станом на грудень 2015 року в нього перед [PERSON] виникла заборгованість за сплату відсотків за 12 місяців, але вважає, що щомісячний платіж повинен становити не 300 доларів США за місяць, а 100 доларів США, так як раніше позивач йшов йому на поступки та не вимагав сплату процентів у повному обсязі. Він підтверджує, що додаткових угод чи змін у письмовій формі до договору позики ним і позивачем не підписувалися та не оформлювалися. Тому в частині вимог щодо стягнення з нього суми боргу за процентами, визнає період 12 місяців боргу, але з розрахунку по 100 доларів США за місяць, що становить 1200 доларів США, в еквіваленті долару США до гривні на час прийняття рішення судом. Вислухав сторони, дослідив докази надані сторонами, матеріали цивільної справи, судом встановлено: Згідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до вимог ст. 1047 ЦК України, 1. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 2. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено в ході судового розгляду, 14.02.2014 року між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, укладено договір відсоткової позики, у письмовій формі, що підтверджено як позивачем так і відповідачем, так і самим договором (а.с. 7), та поясненнями сторін, що саме цей договір підписаний ними за визначеними в договорі умовами, який ніким з сторін не оспорюється. Також, як позивач [PERSON], так і відповідач [PERSON], в ході судового розгляду підтвердили, що договір позики був укладений на добровільних умовах, які не порушували їх прав та визначав зобовязання сторін, за викладеними і узгодженими ними умовами. Факт передачі [PERSON] [PERSON] суми в 10000 доларів США 14.02.2014 року підтверджено позивачем за умовами договору, та факт отримання [PERSON] від [PERSON] суми 10000 доларів США 14.02.2014 року за умовами договору підтверджено відповідачем. Згідно до вимог ст. 1048 ЦК України, між сторонами за договором, а саме позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] на час його укладання було визначено, що Позикодавець [PERSON] має право на одержання від позичальника [PERSON] процентів у розмірі 3 (три) відсотка від суми позики, яка визначена в розмірі 10000 доларів США, щомісячно, до повернення позики, що підтверджено сторонами, договором (а.с. 7). Згідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено в ході судового розгляду, строком повернення позики є строк визначений у договорі від 14.02.2014 року (а.с. 7), тобто до 14 січня 2015 року, що не оспорювалося сторонами. Згідно до пояснень позивача та відповідача, сторони не оспорюють, що на час розгляду справи по суті, сума отриманої [PERSON] 14.02.2014 року позики в розмірі 10000 доларів США позикодавцю [PERSON] не повернуто. У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Ч. 1 ст. 625 ЦК України, передбачено що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині вимог щодо стягнення з відповідача на його користь суми позики що становить 10000 доларів США, яка визнана відповідачем у повному обсязі, та підтверджена доказами дослідженими під час судового розгляду, є обґрунтованою. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості за процентами, в визначеному розмірі за договором, суд виходить з того, що згідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 638 ЦК України, передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як встановлено в ході судового розгляду, згідно до пояснень сторін, на час укладання договору відсоткової позики 14.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] були визначені всі істотні умови договору, в тому числі і умови за сплати процентів, в передбаченому порядку згідно до вимог ст. 1048 ЦК України, що підтверджено сторонами та договором (а.с. 7). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Таким чином, виходячи з норм ч. 1 ст. 654 ЦК України, враховуючи, вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України, яка передбачає письмову форму оформлення договору, то і зміни до договору повинні вчинятися саме в письмовій формі. Як встановлено в ході судового розгляду, як позивач так і відповідач підтвердили що змін до договору відсоткової позики укладеної ними 14.02.2014 року, ними у письмовій формі не вносилися, а тому суд вважає позицію позивача [PERSON] щодо обґрунтування своїх вимоги в частині визначення суми боргу відповідача за зобовязанням сплати процентів за договором обґрунтованими. Том, враховуючи, що позивач [PERSON] посилався на наявність заборгованості у відповідача [PERSON] перед ним по сплаті процентів, на умовах визначених договором, що становить період 12 місяців, а саме за 2014 рік 1 місяць боргу серпень місяць, та за 2015 рік 11 місяців лютий-грудень місяці, заборгованості за сплатою процентів, та позицію відповідача [PERSON], який підтвердив наявність у нього заборгованості за процентами за період 2014 року що складає один місяць серпень 2014 року, та за період 2015 року заборгованість за процентами за 11 місяців з лютого по грудень 2015 року включно, станом на грудень 2015 року, то суд вважає що позовні вимог [PERSON] в частині вимог сплати [PERSON] заборгованості по сплаті процентів за користування позикою, згідно до умов договору від 14.02.2014 року, обґрунтованими. Як вбачається з договору відсоткової позики укладеного сторонам від 14.02.2014 року (а.с. 7), грошове зобовязання визначене в іноземній валюті. Тому суд враховує, що грошове зобов'язання має бути виконане в національній валюті України - гривні. Це правило кореспондує положенням ст. 99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня, а також ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", якою встановлено, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Платіжні документи для здійснення платежів на території України також мають бути виражені в гривнях. Ст. 524 ЦК України, дозволяє сторонам зобов'язання виражати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Іноземною валютою вважається - валюта готівкою, грошові знаки (банкноти, білети державної скарбниці, монети), що знаходяться в обігу і є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені або ті, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, які знаходяться в обігу; платіжні документи у грошових одиницях іноземних держав та міжнародних розрахункових одиницях; кошти у грошових одиницях іноземних держав, міжнародних розрахункових одиницях та у діючій на території України валюті з вільною конверсією, які знаходяться на рахунках та вкладах у банківсько-кредитних установах на території України та за її межами (ст. 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність"). В разі вираження зобов'язання в іноземній валюті, його виконання все одно має бути проведено в гривнях. Сума, що підлягає сплаті в гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Офіційним курсом валюти вважається курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави (ст. 1 Закону України "Про Національний банк України"). У відповідності до вимог ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. А тому, враховуючи що на час прийняття рішення по справі, згідно до офіційного курсу гривні до долару США, офіційно встановлений Національним банком України станом на 18.12.2015 року становить 23 гривні 48 копійок за один долар США, то вирішуючи спір суд визначає суми за рішенням за даним курсом. З приводу вимог ст. 88 ЦПК України, визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як встановлено, на час звернення із позовом позивачем [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 2986 гривень 56 копійок, що підтверджено квитанцією (а.с. 1), а тому зазначені витрати в передбаченому ст. 88 ЦПК України порядку підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вище зазначеного та

Outcome: approved