Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

21.12.2017р. [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, ГУ ДКС України у Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування (а.с. № 2-6). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 26.12.2017р. провадження по справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовче засідання за загальними правилами позовного провадження (а.с. № 16). 29.05.2018р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, ГУ ДКС України у Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 31.05.2018р. було відкрито провадження за позовними вимогами [PERSON] та цивільну справу № 201/5742/18 (провадження № 2/201/2015/2018) за позовом [PERSON] до ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, ГУ ДКС України у Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування та цивільну справу № 201/18305/17 (провадження № 2/201/977/2018) за позовом [PERSON] до ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, ГУ ДКС України у Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування було об'єднано в одне провадження та присвоєно справі єдиний номер № № 201/18305/17 (провадження № 2/201/977/2018) (а.с. № 95) . Обидві справи на час їх об'єднання перебували на стадії підготовчого провадження. Підготовче засідання по об'єднаній в одне провадження справі відповідно до ст. 178 ЦПК України проведено 09.07.2018р.(а.с. № 139). В обґрунтування позовних вимог по тексту позову представник [PERSON] - [PERSON] (діє за довіреністю від 04.10.2017р. - а.с. №14) та представник [PERSON] - [PERSON] (діє за довіреністю від 26.10.2017р. - а.с. № 94) посилались на те, що 23.07.2015р. за місцем проживання позивачів було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2015р. у кримінальному провадженні № 12015042000000074, яке розпочате 10.06.2015р. відносно посадових осіб ПП «Інкотермс-Брок», ТОВ «Радамір-А», ПП «Костел», ТОВ «Космополія». Не дивлячись на те, що ухвалою слідчого судді дозволено проведення обшуку з метою відшукання речей і документів, які мають відношення до кримінального провадження, співробітниками Управління МВС було вилучено належні позивачкам на праві приватної власності грошові кошти і банківські метали. Позивачки неодноразово зверталися до ГУ НП в Дніпропетровській області, Прокурора Дніпропетровської області, слідчого судді із вимогами про повернення майна, які залишилися без задоволення. В лютому 2016р. позивачкам стало відомо, що 05.08.2015р. у приміщенні СВ УМВС України на Придніпровський залізниці сталася крадіжка, з сейфу кабінету слідчого викрадене майно, що було вилучене у позивачок. Тобто, майно зберігалося у сейфі у порушення порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення. Слідчий не передав вилучені кошти й цінності на зберігання до відповідних установ. 21.10.2016р. слідчим СВ АНД ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області Юнак О.А. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12015042000000074 у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Після закриття кримінального провадження майно не було повернуте у поряду ст. 174 КПК України. Враховуючи викладене, на норми ч. 4 ст. 100 КПК України, ст.ст. 23, 1166, 1174, 1176, 1192 ЦК України, представник позивачки [PERSON] просив стягнути з державного бюджету шляхом списання коштів з рахунку ГУ ДКС України в Дніпропетровській області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 78 064грн., а в рахунок відшкодування моральної школи - 10 000грн., а представник позивачки [PERSON] просив стягнути з державного бюджету шляхом списання коштів з рахунку ГУ ДКС України в Дніпропетровській області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 1 300 497 грн.10коп., а в рахунок відшкодування моральної школи - 50 000грн. Відповідачі позовні вимоги не визнали. 05.02.2018р. представник ГУ ДКС України в Дніпропетровській області - Андрійко А.В. (діє за дорученням від 24.01.2018р. - а.с. № 27) відповідно до ст. 178 ЦПК України надав суду письмовий відзив на позов [PERSON] (а.с. № 22-26), в якому зазначив, що згідно із ч. 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, відшкодовується у порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Але позивачами не надано доказів, що підтверджують наявність підстав для відшкодування шкоди, встановлених ч. 2 цього Закону. Зокрема, не надано відповідне рішення суду щодо незаконності дій чи бездіяльності відповідача в частині неповернення вилученого майна. Також не надано доказів заподіяння моральної шкоди. Окрім того, вважає, що позивачами невірно обраний спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення вартості вилученого майна за рахунок коштів державного бюджету, а спір неможливо розглядати в порядку цивільного судочинства. Так, згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Згідно із підпунктами 1-3, 11-16 п. 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом МЮУ, Генеральної прокуратури України, МФУ від 04.03.1996р. № 6/5/3/41 (далі - Положення), відповідно до ч. 2 ст. 4 вказаного Закону, майно, зазначене в п. 2 ст. З цього Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення. Пересилка або доставка майна провадиться також за рахунок цих органів. У разі, коли повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій, яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість. У випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, з вимогою про відшкодування вартості майна громадянин має право звернутися до цих органів, а якщо неможливість повернення майна в натурі виникла після передачі його фінансовому органу, вимога пред'являється до цього органу. Із зазначеною вимогою до вказаних органів громадянин має право звернутися протягом шести місяців після направлення йому повідомлення. Розгляд такої вимоги громадянина до органів дізнання, попереднього слідству, прокуратури або суду провадиться в місячний термін і в порядку, передбаченому п. 12 Положення. Вимога громадянина до фінансового органу також розглядається в місячний термін з дня його звернення. Постанова органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури може бути оскаржена громадянином відповідному прокуророві. Якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди (або вартості вилученого майна), завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. При цьому питання встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів та питання щодо відшкодування вартості знищеного, втраченого або пошкодженого майна під час заходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 24.02.2016р. у справі № 6-2089цс15, яка в силу положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, позивачі повинні вирішувати питання щодо відшкодування вартості знищеного, втраченого або пошкодженого майна під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду саме з цими органами, а не в судовому порядку. Лише після отримання відмови у задоволенні вимоги про відшкодування вартості майна у безспірному порядку або незгоди з прийнятим рішенням, позивачі мають право звернутися до суду в порядку позовного провадження. Представник ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області також вважає безпідставними вимоги про стягнення шкоди саме з ГУ ДКСУ в Дніпропетровській області, оскільки з урахуванням вимог ч. 2 ст. 176 ЦК України кошти Державного бюджету України не належать Державній казначейській службі України чи її територіальним органам Остання лише здійснює їх розрахунково-касове обслуговування. ДКС України та її органи не відповідають за зобов'язаннями Державного бюджету України та інших органів влади. Якщо судом встановлюються підстави для стягнення коштів і компенсації моральної шкоди, відшкодування здійснюється з Державного бюджету України, а стягнення компенсації за вилучене майно відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно чи органів досудового слідства. В свою чергу, виконання судового рішення відбудеться у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011р., якою затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників. На підставі викладеного, представник ГУ ДКУСУ у Дніпропетровській області просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 06.02.2018р. представник ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області - [PERSON] (діє за довіреністю від 02.02.2018р. - а.с. № 34) також надав суду письмовий відзив на позов [PERSON] (а.с. № 29-33), в якому зазначив, що позов відповідач не визнає. 09.07.2018р. представник ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області - [PERSON] (діє за довіреністю від 02.02.2018р. - а.с. № 106) також надав суду письмовий відзив на позов [PERSON] (а.с. № 101-105), в якому зазначив, що позов відповідач не визнає. В обґрунтування своєї незгоди з обома позовами представник відповідача ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області посилався на те, що дійсно, кримінальне провадження №12015042000000074 за ч. 1 ст. 366 КК України, 10.06.2015р., що було розпочате у відношенні службових осіб ПП «Інкотермс - Брок», ПП «Радамір-А», ПП «Костел», ТОВ «Космополія» та було закрите постановою від 21.10.2016р. слідчого АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. Пунктом 86 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (в новій редакції), затвердженої наказом ГПУ України, МВС України, ДПІ України, СБ України, Верховного суду України, ДСА України від 27.08.2010р. № 51/401/649/471/23/125, у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996р. № 6/5/3/41 (далі - Положення). Крадіжка майна, яке мало бути приєднане до кримінального провадження, вчинена з сейфу кабінету слідчого у приміщенні СВ УМВС на Придніпровській залізниці. 07.11.2015р. набув чинності Закон України «Про Національну поліцію», яким визначено, що Закон України «Про міліцію» втратив свою чинність. Наказом МВС України від 08.06.2015р. № 664 ліквідовано Управління МВС України на Придніпровській залізниці, як юридичну особу публічного права, що підтверджено випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, не є правонаступником територіальних органів МВС України, у т.ч. Управління МВС України на Придніпровській залізниці. Позивачі не скористалися наданим їм ст. 24 КПК України правом на оскарження процесуальних рішень, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування до слідчого судді, прокурора, слідчого. Обвинувальний вирок щодо поліцейських, що допустили службову недбалість або інші дії під час розслідування кримінального провадження № 12015042000000074, відсутній. Отже, не доведений у встановленому законом порядку причинний зв'язок між діями і завданою шкодою (ст.ст. 1166, 1187 ЦК України). Вважає безпідставними вимоги позивачів про стягнення з Державного бюджету моральної шкоди, оскільки її розмір не обґрунтований і доказів завдання такої шкоди не надано. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] (діє за довіреністю від - а.с. № 67-68) 15.05.2018р. відповідно до положень ст. 179 ЦПК України надав відповідь на відзив ГУ ДКС України в Дніпропетровській області (а.с. №48-52), наголосивши на тому, що не вірним є твердження ГУ ДКС про відсутності у позивачки підстав для відшкодування шкоди. Наданими доказами підтверджується винні, протиправні дії співробітників МВС, які 23.07.2015р. вилучили майно, яке належить позивачці, а не підприємствам. Але від закриття кримінального провадження і до цього часу майно не повернули. Грошові кошти викрадені з сейфу службового кабінету слідчого внаслідок порушення правил зберігання речових доказів. Не погоджується із доводами ГУ ДКС України в Дніпропетровській області про те, що позивачка мала звернутися спочатку до органу досудового розслідування з вимогою про повернення мана, а потім до суду, оскільки вона не отримувала жодної інформації про вилучене майно ані від підрозділів УМВС України ані від територіальних органів ГУНП України. На сьогодні майно викрадене, що взагалі унеможливлює його повернення. Тому позивачка звернулася до суду на підставі ст. 1176 ЦК України з вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконної бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування. Вимоги позивачки про стягнення коштів з рахунку ГУ ДКС України у Дніпропетровській області вважає законними, оскільки вказана служба повинна відшкодувати завдану позивачці шкоду за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Представник позивачки [PERSON] 15.05.2018р. надав відповідь на відзив ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області (а.с. №54-56), в якому відзначив, що Управління МВС України на Придніпровській залізниці не ліквідоване. На підставі наказу МВС України від 08.06.2015р. № 664 розпочато процедуру ліквідації Управління МВС України на Придніпровській залізниці. Управління перебуває в стані припинення, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Звернув увагу, що положеннями ч. 3 ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Враховуючи положення ч. 3 ст. 19 цього Закону, в даному випадку ГУ НП в Дніпропетровській області є належним відповідачем, оскільки саме цей орган не виконує вимоги закону щодо повернення належного позивачці майна. Представники усіх сторін в судове засідання по справі 17.07.2018р. надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. № 141, 142, 143). Представник обох позивачок, окрім того зазначив, що обидві позови він підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі. Представники обох відповідачів в письмових заявах до суду також зазначили, що обидва позови не визнають. За таких обставин, враховуючи надані представниками сторін письмові заяви від 17.07.2018р. суд розглянув справу в судовому засіданні 17.07.2018р. відповідно до ст. 223, ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами. Враховуючи те, що відповідачами надані письмові відзиви, з яких позиція відповідачів щодо невизнання позовних вимог суду відома та якій буде дана належна оцінка поряд з іншими обставинами та доказами у справі, суд не вбачає підстав для винесення заочного рішення суду. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2015р. у кримінальному провадженні № 12015042000000074, 23.07.2015р. за місцем проживання позивачки [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Героїв, б. 35, кв. 287 було проведено обшук, що оформлено протоколом обшуку (а.с. № 11 - 13). Як видно з матеріалів справи, кримінальне провадження розпочато 10.06.2015р. за фактом внесення службовими особами ПП «Інкотермс-Брок», ТОВ «Радамір-А», ПП «Костел», ТОВ «Космополія» завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Під час обшуку співробітниками МВС було вилучено у позивачки [PERSON] грошові кошти в сумі 2 800 доларів США. Сторонами не оспорюється той факт, що арешт на ці кошти в рамках кримінального провадження не накладався. Того ж дня, за місцем тимчасового проживання позивачки [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Перекопської Перемоги, буд. 57, також було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2015р. у кримінальному провадженні № 12015042000000074 (а.с. № 84-86). Співробітниками МВС було вилучено належне позивачці майно, а саме: золото у банківських злитках у кількості 10 (десять) штук всього 1 (один) кілограм, грошові кошти на суму 2111 доларів США, носій інформації чорного кольору з сімейним фотоархівом. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2015р. накладено арешт на тимчасово вилучене в ході обшуку майно за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Перекопської Перемоги буд. 57, а саме: злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v 701705»; злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v 701706»; злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v АА 041349»; злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v АА 012018»; злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v АА 041355»; злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v АА 041347»; злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v АА 041348»; злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v АА 041350»; злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v 041356»; злиток металу жовтого кольору на якому міститься напис «100g Fine Gold 999,9 v АА 012016. Як вбачається з наданої cлідчим АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції [PERSON] довідки від 02.02.2018р. по кримінальному провадженню №12015042000000074 (а.с. №37), 10.06.2015р. зібрано матеріал у відношенні службових осіб ПП "Інкотермс - Брок", ПП "Радамір - А", ПП "Костел", ТОВ "Космополія", які під час здійснення брокерської діяльності, діючи умисно, протягом 2014-2015р.р., вносили завідомо неправдиві дані в товарно-супровідні документи (зовнішньоекономічні контракти, інвойси, товарно-транспортні документи, сертифікати якості та походження товарів та інш.) 10.06.2015р. за даним фактом слідчим Управління МВС України на Придніпровській залізниці було внесено відомості до ЄРДР за № 12015042000000074 з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 366 КК України. 27.07.2015р. прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області вказане кримінальне провадження було направлено за підслідністю до слідчого управління ГУМВС України в Дніпропетровській області. 09.11.2015р. прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення вказане кримінальне провадження було направлено за підслідністю до ГУНП в Дніпропетровській області. 22.02.2016р. старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області Вишневською Я.І. було винесено постанову про закриття кримінального провадження. 29.02.2016р. прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування [PERSON] винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження. 04.07.2016р. слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області Протасовим В.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження. 07.07.2016р. прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування Каліним Ю.М. винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження. 21.10.2016р. слідчим АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Юнак О.А. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12015042000000074 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 248 КПК України у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. У постанові зазначено, що у зв'язку із закриттям кримінального провадження слід вирішити питання про скасування накладеного арешту на майно у порядку, визначеному статтею 174 КПК України, та повернення його власнику (а.с. № 9-10). З наявних матеріалів кримінального провадження № 12015042000000074 не встановлено і не оспорюється відповідачем (ГУ НП), що позивачі не мали жодного процесуального статусу в провадженні. Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Отже, арешт не накладається, якщо вилучені речі не відповідають критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України цього Кодексу, тобто, не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегли на собі його сліди, не є предметом кримінального правопорушення, не набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення тощо. Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Отже, таке майно є тимчасово вилученим відповідно до ст.ст. 167, 168 КПК України, і воно підлягає поверненню у випадку, якщо на нього не накладено арешт. За наявності накладення арешту, відповідно до ч. 3 ст. 174 КПК України прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Відповідно до п. 4 ч 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у разі скасування арешту. Позивачка [PERSON] вказує, що вона і її цивільний чоловік неодноразово зверталися до ГУ НП в Дніпропетровській області, до Прокурора Дніпропетровської області, слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявами про повернення вилучених грошових коштів, але усі вони не були прийняті до уваги, кошти не повернуті. 08.02.2016р. слідчим СУ ГУ НП в Дніпропетровській області Вишневською Я.І. направлено гр. [PERSON] (як вказує позивачка, це її цивільний чоловік) повідомлення за № 5/1046 про те, що 05.08.2015р. у приміщенні, на той момент - СВ УМВС України на Придніпровський залізниці, з сейфу кабінету слідчого вчинено крадіжку майна, яке мало бути передане до кримінального провадження. Грошові кошти, що були вилучені у позивачки в сумі 2 800 доларів США, знаходилися серед переліку викрадених предметів. За цим фактом порушене кримінальне провадження № 12015040680002013 за ознаками ч. 3 ст. 185 КК України (а.с. № 8). 22.11.2016р. т.в.о. начальника СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Захаренко О.А. направлено [PERSON] повідомлення за № 37.1/К-74 про те, що у їх слідчому відділенні перебувають лише матеріали кримінального провадження № 1201504200000074, а вилучене майно до них не надходило, місце його знаходження не відоме (а.с. № 119). Поставною слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області [PERSON] [PERSON] залучено як потерпілу до цього кримінального провадження (а.с. № 60). Так само, поставною того ж слідчого [PERSON] залучено як потерпілу до кримінального провадження (а.с. № 81, 93). Зі змісту постанов видно, що 06.08.2015р. приблизно о 03 год. 33 хв. невстановлена особа, перелізши через огорожу охоронюваної території УМВС України на Придніпровській залізниці, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Павлова 3/5, таємно, шляхом віджиму замка вхідних дверей, службового приміщення кабінету № 109, де шляхом пошкодження металевого сейфу викрала з нього близько 5 000 гривень, 2 000 доларів США, технічні паспорти та ключі від трьох арештованих автомобілів, 10 злитків з жовтого металу, кожен по 100 гр. та декілька паспортів громадян України, після чого з місця вчинення, кримінального правопорушення з викраденим майном зникла. Позивачки через свого представника [PERSON], що представляє їх інтереси як потерпілих у кримінальному провадженні № 12015040680002013, зверталися до Бабушкінського суду м. Дніпропетровська зі скаргами на бездіяльність ГУ НП в Дніпропетровській області із вимогами про зобов'язання повернути вилучене в ході обшуку майно. Ухвалами слідчого судді Бабушкінського суду м. Дніпропетровська від 26.06.2018р. [PERSON] і [PERSON] відмовлено у відкритті провадження за скаргами про повернення тимчасово вилученого майна. На думку слідчого судді, бездіяльність, про яку йдеться у скаргах, не підлягає оскарженню слідчому судді у порядку ст. 303 КПК України, оскільки по суті заявницями пред'явлено цивільний позов до ГУ НП в Дніпропетровській області (а.с. № 111, 117). Листом ГУ НП в Дніпропетровській області від 06.07.2018р. № 45-61/17-64 представнику потерпілих [PERSON] у кримінальному провадженні № 12015040680002013 повідомлено, що на даний час про підозру нікому не повідомлялося (а.с. № 112). Отже, як встановлено з постанов про залучення позивачок у якості потерпілих і повідомлення слідчого Вишневської Я.І. від 06.07.2018р. № 5/1046, вилучені у них грошові кошти і золоті злитки дійсно зберігалися в сейфі робочого кабінету слідчого Управління МВС на Придніпровській залізниці (а.с. № 112). Як вбачається з матеріалів справи вилучені у позивачок грошові кошти та цінності не були визнані знаряддям вчинення кримінального правопорушення, на них не збереглися його сліди, вони не є набутими в результаті вчинення кримінального правопорушення. Нормою ст. 100 КПК України передбачений порядок зберігання речових доказів і документів та вирішення питання про спеціальну конфіскацію. Так, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу (ч. 1). Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов'язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 2). Постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012р. № 1104 затверджений Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов'язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності під час кримінального провадження, затвердженим (далі - Порядок). Так, відповідно до п. 21 Порядку, речові докази у вигляді готівки у національній валюті України або іноземній валюті передаються для зберігання уповноваженому банку, що обслуговує орган, у складі якого функціонує слідчий підрозділ (далі - уповноважений банк). У разі коли готівка у національній валюті України чи іноземній валюті не містить слідів кримінального правопорушення, валютні кошти зараховуються на спеціально визначені для цієї мети депозитні рахунки (далі - депозитний рахунок) уповноваженого банку. Окрім того, спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010р. № 51/401/649/471/23/125, затверджена Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (далі - Інструкція). Відповідно до п. 26 Інструкції, дорогоцінні метали та дорогоцінне каміння, дорогоцінне каміння органогенного утворення та напівдорогоцінне каміння, які визнані речовими доказами або на які може бути звернено стягнення з метою відшкодування заподіяної матеріальної шкоди або забезпечення виконання вироку суду в частині конфіскації майна, реєструються у відповідному журналі та передаються на тимчасове зберігання в упакованому вигляді в спеціально пристосоване для зберігання речових доказів приміщення або передаються на зберігання до Державного сховища дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння України. Згідно з п. 27 Інструкції, грошові суми в національній валюті вносяться на депозитний рахунок органу, який вилучив їх, відкритий в уповноваженому банку на підставі укладеного депозитного договору, а валютні цінності доставляються до уповноваженого банку уповноваженою особою органу, який вилучив іноземну валюту, для розміщення їх на депозитних рахунках на підставі укладених договорів. Таким чином, зберігання стороною обвинувачення грошових коштів, валюти, дорогоцінних металів у сейфі робочого кабінету є грубим порушенням правил зберігання речових доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 100 КПК України, у разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов'язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй документа вона зобов'язана відшкодувати володільцю витрати, пов'язані з втратою чи знищенням документа та виготовленням його дубліката. Положеннями ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч. 1). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2). Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7). Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Виходячи із обставин справи, суд приходить до висновку, що майнові права позивачок дійсно порушено за наслідками кримінального провадження, проведенням обшуку та вилученням майна, оскільки з часу закриття кримінального провадження, вилучене майно, не повернуто останнім, жодні процесуальні рішення протягом двох років з часу звернень позивачок, прийнято не було, як передбачено в абзаці 13 пункту 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996р. №6/5/3/41. Як зазначалось вище, позивачки неодноразово зверталися з приводу повернення вилученого майна до слідчих органів, на які покладений обов'язок прийняття процесуального рішення з приводу повернення майна, однак майно повернуто не було, постанова з цього питання не ухвалювалась, а відмовлено лише листами про неможливість його повернення. Зазначені дії свідчать про невиконання органом досудового розслідування обов'язку щодо повернення вилученого майна позивачок. Тому, суд вважає, що порушене право [PERSON] та [PERSON] підлягає захисту в порядку цивільного судочинства, оскільки звернення позивачок до суду з позовними вимогами про відшкодування шкоди відбулося після неповернення органами досудового слідства вилученого майно у передбачені законом строки. Крім того, з письмового відзиву відповідача (ГУ НП) вбачається, що останній не забезпечив належний порядок збереження вилученого майна, не вирішив питання про притягнення до відповідальності винних у неналежному зберіганні майна осіб. Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (у новій редакції), затверджена наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ, Державної податкової адміністрації, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України N 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010 р. (далі Інструкції), передбачено, що відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий, в суді - суддя, відповідальний працівник апарату суду або керівник апарату суду, а в експертній установі - співробітник експертної установи, у віданні якого речові докази перебувають у відповідний період, або керівник експертної установи. Витрати, пов'язані із зберіганням речових доказів, цінностей та іншого вилученого майна, несе орган, на зберіганні якого знаходиться вилучене майно. У випадках, коли майно передається на зберігання в інші установи, підприємства, організації як таке, що потребує спеціальних умов зберігання, такі витрати покриваються за рахунок держави (абзаци 3,4 п. 13 Інструкції). Відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи, є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора, керівника органу служби безпеки, начальника органу внутрішніх справ, підрозділу податкової міліції або керівника апарату суду. Підставою для поміщення речових доказів на зберігання є постанова працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, судді (п.14 Інструкції). Відповідно до п. 86 Інструкції, у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України N 6/5, Генеральної прокуратури України N 3, Міністерства фінансів України N 41 від 04.03.1996р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.03.1996р. за N 106/1131). Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки. Згідно із п.1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 1-1 ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Відповідно до п. 2 ст. 3 Закону, у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянину відшкодовується (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. Частиною 2 ст. 4 Закону передбачено, що майно, зазначене в пункті 2 ст. 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю (ч.4 ст.4 Закону). В абзацах 1,2, 16 пункту 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення про застосування Закону) передбачено, що відповідно до частини 2 ст. 4 Закону майно, зазначене в п. 2 ст. 3 Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення. Пересилка або доставка майна проводиться також за рахунок цих органів. Якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження. Судом встановлено, що викрадення майна, що належало позивачкам, сталося в серпні 2015р. (тобто через два тижні після обшуку й вилучення). Лише в лютому 2016р. позивачці [PERSON] повідомлено про цей факт (лист від 08.02.2016р. № 5/1046). У квітні 2017р. позивачок було залучено до провадження у якості потерпілих. Але до цього часу нікого про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлено. На час розгляду цієї справи, позивачки марно намагалися повернути своє майно внаслідок бездіяльності органів досудового розслідування щодо негайного повернення мана після закриття кримінального провадження (жовтень 2016р.). А щодо позивачки [PERSON] - одразу після проведення обшуку, оскільки майно не було арештоване і не визнане таким, що має значення для кримінального провадження. Таким чином, вилучене майно більше двох років перебуває у віданні органу досудового розслідування. На сьогодні позивачки взагалі позбавлені можливості його повернути внаслідок порушення правил зберігання такого майна і його подальшого викрадення у серпні 2015р. з сейфу. Безпідставними є посилання представника ГУ НП про те, що позивачки повинні спочатку вирішувати питання щодо відшкодування вартості втраченого майна з органом досудового слідства, а лише потім в судовому порядку після отримання відмови у задоволенні вимоги. Наявними матеріалами беззаперечно підтверджується факт марного намагання позивачок повернути втрачене майно. Це слідує з відповідей на їх запити ГУ НП в Дніпропетровській області від 08.02.2016р. № 5/1046 і від 22.11.2016р. № 37/1/К-74 (а.с. № 8, 119), а також з ухвал слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2018р., якими позивачкам відмовлено у відкритті провадження за скаргами про повернення тимчасово вилученого майна (а.с. № 111, 117). Окрім того, матеріалами справи беззаперечно підтверджено, що позивачки звернулися із заявами про визнання їх потерпілими у кримінальному провадженні за фактом крадіжки ще в березні 2017р. (тобто, до подання цих позовів), що вказує на те, що у них не втрачений інтерес повернути своє майно. Розглядаючи цей спір суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950р.), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999р.). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Анріш проти Франції" від 22.09.1994р., «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007р.). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" від 23.09.1982р.). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986р.). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014р. «East/West Alliance Limited» проти України» Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У пункті 67 рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011р. зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, зазвичай становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу. У цьому рішенні у п. 71 Суд зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, неповинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. У п. 74 рішення Суд зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі «Москаль проти Польщі»), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Тошкуце та інші проти Румунії»). Відповідно до ст. 41 Конституції України і п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124). Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Вартість майна відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди (абз.18 п.14 Положення). Позивачкою [PERSON] визначений розмір матеріальної шкоди в сумі, еквівалентний вилученим коштам в сумі 2 800 доларів США, що у перерахунку на національну валюту на день звернення до суду із цим позовом (27,88 грн. за 1 долар США) дорівнює 78 064 грн. Позивачкою [PERSON] розмір матеріальної шкоди визначений в сумі, еквівалентний вилученим коштам в сумі 2 111 доларів США, що у перерахунку на національну валюту на день звернення до суду із цим позовом (26,10 грн. за 1 долар США) дорівнює 55 097грн. 10коп. На підтвердження права власності на долоті злитки позивачкою [PERSON] долучено до матеріалів справи квитанції про здійснення операцій з купівлі-продажу банківського металу (а.с. № 87-91). Розмір матеріальної шкоди за вилучені золоті злитки визначено з урахуванням встановленого курсу продажу золотих злитків станом на 25.05.2018р. по відношенню до української гривні в АТ «Ощадбанк», який складає 124 540 грн. за 100 гр. злиток. Отже, вартість 10-ти злитків золота по 100 грн. складає 1 245 400 грн. Всього розмір шкоди становить 1 300 497 грн.10коп. (55 097,101 + 245 400). Доказів спростування вказаної суми відповідачами не надано. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позивачки мають право на відшкодування майнової шкоди за вилучене під час обшуку майно, оскільки вилучене майно не було повернуто, вартість його не відшкодована. Суд також вважає, що позивачкам протиправними діями відповідача - ГУ НП в Дніпропетровській області, наслідком яких отримання вилученого майна стало неможливим, заподіяна моральна шкода. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Вимогами ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до загальних підстав деліктної відповідальності при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди необхідно також встановлювати наявність такої шкоди, протиправну поведінку заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вину. В ході розгляду справи встановлено, що тривалий час (протягом двох років) позивачки не могли повернути свої кошти і цінності. Від самого моменту закриття кримінального провадження (жовтень 2016р.) органами досудового розслідування не вчинено жодних процесуальних цій щодо повернення майна. Не дивлячись на намагання позивачок повернути майно шляхом зверненням із запитами до органів ГУ НП в Дніпропетровській області, поданням скарг у якості потерпілих, їх майно не повернуте. Більш того, майно було викрадене через необачливі, протиправні дії посадових осіб органу досудового розслідування щодо незабезпечення зберігання майна у відповідності до вимог закону. Означене взагалі унеможливило повернення вилученого майна у власність позивачок. Отже, саме через бездіяльність посадових осіб органів досудового розслідування - спочатку СВ УМВС на Придніпровській залізниці, а потім СВ АНД ВП ГУНП України в Дніпропетровській області, який продовжував досудове розслідування у кримінальному провадженні, позивачкам було заподіяно моральну шкоду. Суд зазначає, що згідно із абз. 3 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Немайнова шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Говорячи про заподіяння моральної шкоди, [PERSON] зазначила, що втрата значної суми грошових коштів змусила її прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Певний час вона н е могла нормально утримувати свою сім'ю, відпочивати, змушена була брати кошти в борг, витрачати кошти на юридичну допомогу. З аналогічних підстав виходила також і [PERSON], пред'являючи вимоги про стягнення моральної шкоди. Враховуючи принципи розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що на користь позивачки [PERSON] підлягає відшкодуванню моральна шкода в сумі 1 000 грн. (у розмірі 10% від заявленої суми моральної шкоди), а на користь [PERSON] слід відшкодувати 5 000 грн. (також у розмірі 10% від заявленої суми моральної шкоди). В іншій частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки заявлена позивачками сума моральної шкоди є явно завищеною. Стосовно порядку стягнення коштів. За наказом МВС України від 08.06.2015р. № 664 розпочато процедуру ліквідації Управління МВС України на Придніпровській залізниці. На цей час Управління не ліквідовано, перебуває в стані припинення, що видно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наданої представником ГУ НП в Дніпропетровській області (а.с. № 35, 36). Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015р. № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворене Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області і одночасно ліквідоване Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. Як видно із постанови про закриття кримінального провадження (а.с. № 9, 10), кримінальне провадження № 12015042000000074 від 10.06.2015р. розпочате слідчим відділом СЧ УМВС України на Придніпровській залізниці. В подальшому, матеріали кримінального провадження відповідно до постанови про визначення територіальної підслідності від 27.07.2015р. прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Андрєєва А.С. направлено для проведення розслідування до СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Після цього, постановою від 11.07.2016р. прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Каліна Ю.М. матеріали кримінального провадження направлено за територіальністю до СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області без вилучених в ході проведених обшуків за місцем ведення господарської діяльності підприємств, матеріальних цінностей. Отже, з 11.07.2016р. досудове розслідування здійснювалося АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, що є територіальним підрозділом ГУНП в Дніпропетровській області, стосовно якого судом встановлений факт бездіяльності в частині не повернення вилученого майна, не прийняття відповідного процесуального рішення. Більш того, суд зазначає, що у будь якому разі, за наявності або за відсутності правонаступництва, відповідно до ст. 4 Закону, відшкодування шкоди, заподіяння органами досудового розслідування у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету, а не за рахунок відповідного органу або його правонаступника. Враховуючи положення ч. 3 ст. 19 цього Закону, ГУ НП в Дніпропетровській області є належним відповідачем у цій справі. Статтею 25 Бюджетного кодексу України визначено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. За таких обставин, для забезпечення виконання рішення суду, ДКС України притягується до участі у справі у якості відповідача, оскільки саме ДКС повинна провадити відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачок про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі і на користь [PERSON] підлягає стягненню 78 064 грн., на користь [PERSON] - 1 300 497грн.10коп. Вимоги ж про відшкодування моральної підлягають частковому задоволення і на користь [PERSON] слід стягнути 1 000грн., а на користь [PERSON] - 5 000 грн. В іншій частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, а саме те, що позовні вимоги задоволено частково та те, що позивачки при подачі позову були за вимогами закону звільнені від сплати судового збору, суд вважає за необхідне розподілити судові витрати по цій справі наступним чином. Відповідно до положень ч. 7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється з урахуванням загальної суми позову також у разі об'єднання суддею в одне провадження кількох однорідних позовних вимог. Таким чином, загальний розмір позовних вимог майнового характеру за об'єднаними позовними вимогами становить 1 378 561грн. 10коп. (78 064грн. + 1 300 497грн.10коп.), а за вимогами немайнового характеру 60 000грн. ( 10 000грн. + 50 000грн.) ( а.с. № 6, 80). Враховуючи, що позовні вимоги майнового характеру задоволені в повному обсязі, то з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (діями якого завдано шкоду позивачкам) слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 8 810грн., виходячи зі ставок судового збору, встановлених на 2018р., оскільки позовна заява [PERSON] надійшла до суду 29.05.2018р. Що стосується судового збору за вимогами немайнового характеру (відшкодування моральної шкоди), то враховуючи часткове задоволення цих вимог, з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 140грн. 96коп., пропорційно задоволеним вимогам (60 00грн. (сума шкоди стягнута рішенням) х на 1 409грн. 60коп. (сума судового збору, що належала до сплати)/60 000грн. (сума, яка заявлена позивачками на відшкодування моральної шкоди). Таким чином, загальний розмір судового збору, який слід стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь держави становить 8 950грн. 96коп.(8810грн.+140грн.96коп.). Інша частина судового збору в розмірі 1 268грн.64коп. (1 409грн.60коп.-140грн.96коп.) відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial