Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, зазначивши в позові, що 17.02.2017 року в м. Тальне Черкаської області придбав в кіоску "Преса" Черкаську обласну громадсько - політичну газету "Новий Дзвін" за [INFO] [NUMBER], де була надрукована на першій шпальті газети стаття: "[INFO]". Тоді почав погрожувати." Аналогічна стаття була опублікована на сайті viche.ck.ua даного видання. Дану інформацію вважає недостовірною, та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, через що просить суд визнати дану інформацію недостовірною та зобов'язати відповідачів спростувати її у такий самий спосіб як вона була поширена/ Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити, не заперечив проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Неявка в судове засідання представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - головного редактора Черкаської обласної громадсько-політичної газети "Новий Дзвін" - [PERSON], який належним чином був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, та про причини неявки суд не повідомив, не перешкоджає розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів в порядку ст. 169 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що в Черкаській обласній громадсько - політичній газеті "Новий Дзвін" [NUMBER] від [INFO] на першій шпальті газети надрукована стаття під назвою: "[INFO]. Тоді почав погрожувати." (а.с. 14). Як вбачається з адвокатського запиту № 236 від 20.02.2017 року, адвокат Вовк А.А. в інтересах позивача звертався до Головного управління Національної поліції в м. Києві про надання інформації про наявність скарг щодо вчинення [PERSON] дій сексуального домагання та погроз, та наявність інформації про повідомлення про підозру [PERSON] (а.с. 21-22). З відповіді Національної поліції України ГУНП у м. Києві від 28.02.2017 року № 33-аз/125/31/4/01-2017 вбачається, що інформація відносно [PERSON], [INFO], по м. Києву в УІПКП "102" ГУНП не обліковувалася (а.с. 26). Як вбачається з адвокатського запиту № 237 від 20.02.2017 року, адвокат Вовк А.А. звертався з аналогічним запитом до Тальнівського відділення поліції Звенигородського відділу поліції ГУНП в Черкаській області (а.с. 23-24). З відповіді Тальнівського відділення поліції Звенигородського відділу поліції ГУНП в Черкаській області від 23.02.2017 року № 1321/58/01-17 вбачається, що згідно обліків Тальнівського відділення поліції скарг від громадян з 2015 року по теперішній час відносно [PERSON], щодо вчинення ним дій сексуального домагання та погроз до відділення поліції не надходили. Повідомлення про підозру [PERSON] Тальнівським відділенням поліції не оголошувалось (а.с. 25). [PERSON] звертався з листом-вимогою до редактора-засновника Черкаської обласної громадсько-політичної газети "Новий Дзвін" [PERSON] про скасування неправдивої інформації у виданні "Новий Дзвін" та на сайті viche.ck.ua (а.с. 27-28). З відповіді редактора газети "Новий Дзвін" вбачається, що редакція газети "Новий Дзвін" не вбачає образ на адресу [PERSON] у викладеному 14 лютого 2017 року на сайті та надрукованому 16 лютого 2017 року в газеті "Новий Дзвін". Тому надрукувати спростування не вважає за доцільне (а.с. 77). В судовому засіданні представник позивача заперечив той факт, що позивач давав будь-які пояснення редакції газети, як це зазначено в самій статті, що оскаржується. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань (ст. 34). Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Законом. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди Статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За правилами ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. При розгляді даної справи суд виходить з того, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність наступних обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи (позивача); в) поширення саме недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною слід вважати інформацію, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до положень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження, вказуючи на те, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що розповсюджену відповідачами інформацію відносно позивача не можна вважати оціночним судженням. Як вбачається зі змісту статті, вона в собі містить повідомлення про вчинення позивачем неправомірних дій, за які Законом передбачена юридична відповідальність, і таку інформацію можна перевірити на предмет її відповідності дійсності (перевірку істинності фактів) і спростувати. А тому, вона не відноситься до оціночних суджень на підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію». В судовому засіданні відповідачі не довели її достовірність, тому така інформація судом визнається недостовірною. Відповідно до ч. 6, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими, обставини щодо розповсюдження недостовірної інформації відносно позивача, яка порочить його честь, гідність та ділову репутацію, є доведеними належними та допустимими доказами, відповідно є підстави для захисту права позивача на повагу до гідності, честі та ділової репутації шляхом її спростування. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню порівну на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1280 грн. 00 коп.

Outcome: approved