Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

24.10.2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «АТ СЕРВІС», [PERSON] з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», про визнання правочинів недійсним та застосування реституції. Свою заяву позивач мотивував тим, що 03.09.2016 року між нею та відповідачем [PERSON] з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» було укладено Договір № 720192, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок обєднання грошових коштів учасників через систему [PERSON]. Предметом Договору є надання особі послуг з адміністрування системи, що умовно називається «Авто Так» та базується на створенні груп покупців (Учасників), метою яких є придбання автомобілів. 03.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] з обмеженою відповідальністю «АТ СЕРВІС» було укладено Договір доручення № 720192, предметом якого є зобовязання сплатити Повіреним винагороду ТОВ «Авто Просто» у сумі 7038,00 грн. за рахунок Довірителя. Метою укладення Договору послуг з адміністрування № 720192 від 03.09.2016 року було отримання автомобіля ZAZ Forza, вартість автомобіля в Договорі не вказана. Проте ані в самому Договорі, ані в Додатках до нього не вказані підприємство, з яким Відповідач уклав Договір на постачання автомобіля, виробник, імпортер та/або дистрибютор, а також інші основні характеристики автомобіля та кінцевий термін дії самого Договору. Позивач вважав, що вказаний договір був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки він отримав нечітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору; укладений договір не відповідає його внутрішній волі на момент укладення та на даний час, а тому вона просить визнати його недійсним. Крім того в договорі № 720192 від 03.09.2016 року не встановлено строк, після якого договір припиняє свою дію. На виконання умов договору вона сплатила періодичні платежі з щомісячною винагородою в загальній сумі41782,77 грн., а також разову винагороду у розмірі 7038,00 грн., до яких вона на підставі ч.1 ст.216 ЦК України просить суд застосувати реституцію та стягнути з відповідачів. Посилаючись на викладене та ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», [PERSON] просила визнати недійсним з моменту укладення Договір № 720192 від 03.09.2016 р. з Додатками № 1, № 2, укладений між нею та ТОВ «Авто Просто», стягнути з ТОВ «Авто Просто» на її користь грошові кошти в розмірі 41782,77 грн., а також визнати недійсним з моменту укладення Договір від тієї ж дати, укладений між нею та ТОВ «АТ Сервіс» та стягнути з ТОВ «АТ Сервіс» грошові кошти у розмірі 7038,00 грн.. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, при цьому звертає увагу суду, що продавцем-консультантом їй було доведено неправдиву інформацію стосовно умов отримання автомобіля та його ціни, а саме, їй пообіцяли у 60-ти денний термін отримання автомобіля, але автомобіль вона не отримала, навіть зі сплином року. Відповідачем постійно збільшувався розмір суми виплат, в звязку з чим вона остаточно впевнилась у обманних діях відповідачів та несправедливих умовах укладених договорів та вважає, що умови угод порушують її права і вона не бажає в подальшому сплачувати внески, та бажає повернути сплачені нею кошти, оскільки, при умові належного роз'яснення їй ([PERSON]Ю.) усіх умов та наслідків даного Договору, вона б не погодилась на укладення вказаних договорів. Позивач просить суд визнати вищеназвані правочини недійсними та стягнути з відповідачів на її користь сплачені кошти, оскільки при укладені оспорюваних договорів відповідачі умисно ввели її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо терміну надання та ціни на автомобіль, який вона бажала придбати, тобто: згідно умов основного договору, в односторонньому порядку ТОВ "Авто Просто" може безпідставно збільшувати суму внесків, та щодо умов отримання автомобіля. Позивач вважає, що в діях відповідачів наявні ознаки нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману, так як виплата нею грошових коштів не створює для відповідачів будь-яких обовязків, це відбувається шляхом утворення пірамідальної схеми, що суперечить вимогам ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою забороняється здійснення нечесної підприємницької практики, яка вводить в оману, зокрема, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, а не за рахунок продажу чи споживання продукції, а тому, позивач і просить суд визнати такі правочини недійсними та стягнути з відповідачів на її користь сплачені за спірними договорами грошові кошти у вищеназваних розмірах. Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» в судове засідання не зявився, хоча відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Відповідно до письмових заперечень які надійшли на адресу суду 03.11.2017 року, позов відповідач не визнав з наступних підстав. Позивачу до підписання договору довелася вичерпна інформація про послуги, що надаються відповідачем. Умови надання послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорі та додатках, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. Цим і спростовуються посилання позивача про те, що при укладенні договору його було введено в оману. Умовами договору визначено і строк його дії, і строк отримання учасником автомобіля, і такі умови не суперечать нормам чинного законодавства. Учасник має можливість самостійно регулювати строк отримання ним автомобіля в залежності від своїх фінансових можливостей таким є принцип системи [PERSON]. В звязку з вищевикладеним, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача (а.с.40-46). Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «АТ СЕРВІС» в судове засідання не зявився, хоча відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Відповідно до письмових заперечень, які надійшли на адресу суду 13.11.2017 року, позов відповідач не визнав з наступних підстав. 03.09.2017 року між ТОВ АТ СЕРВІС та Позивачем було укладено Договір доручення №720192 та на його виконання були сплачені кошти в сумі 7038,00 грн.. Позивач уклав з TOB «АТ СЕРВІС» договір Доручення, відповідно до якого перерахував на рахунок свого Повіреного суму, що відповідає розміру Винагороди ТОВ АВТО ПРОСТО за Договором про адміністрування. В свою чергу, Повірений зобовязався перерахувати винагороду на користь ТОВ АВТО ПРОСТО після формування групи, повідомлення Позивачу дати її створення та номеру групи в системі [PERSON]. Відповідно, ані TOB АТ СЕРВІС, ані ТОВ АВТО ПРОСТО не отримує коштів без достатніх правових підстав. Кошти перераховуються та отримуються на підставі відповідних договорів. 12.09.2016 року ТОВ АТ СЕРВІС отримало повідомлення про формування групи та перерахувало кошти в сумі 7038,00 грн. на рахунок ТОВ АВТО ПРОСТО, виконавши таким чином Договір доручення №720192 у повному обсязі та у передбачений Договором строк. Позивачем у позові не вказано жодної підстави для визнання недійсним Договору доручення (а.с.73-74). Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно із ст.6, ч.2 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України «Про захист прав споживачів», яким встановлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Таким чином, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами на підставі спірних Договорів № 720192 від 03.09.2016 року регулюються і Законом про захист прав споживачів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків: Позивач [PERSON]Ю, в своїй заяві посилаючись на ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», просила визнати недійсними договори з моменту їх укладення та застосувати реституції, не врахувавши той факт, що зазначені норми передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Судом встановлено, що 03.09.2016 року між [PERSON] та ТОВ АВТО ПРОСТО було укладено договір № 720192, предметом якого є надання Учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему [PERSON]. Крім того, сторонами договору були підписані додаток № 1 і додаток № 2, які є невід'ємною частиною договору. Відповідно до додатку № 1 до договору № 720192 метою його укладення було отримання автомобіля ZAZ Forza (а.с.14). 03.09.2016 року між [PERSON]Ю (довіритель) та ТОВ «АТ СЕРВІС» (повірений) було укладено договір Доручення, предметом якого є зобов'язання сплатити повіреним винагороду ТОВ АВТО ПРОСТО у сумі 7038,00 грн. за рахунок довірителя (а.с.12). Отже, предметом даного договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля марки "Zaz Forza". Згідно додатку № 1 до вказаного договору, винагорода за послуги, повязана з включенням договору до системи Авто так та формування групи у % + ПДВ складає 7038,00 грн., періодичний платіж 0,8333 %, щомісячна винагорода 0,415 % +ПДВ, винагорода за послуги, повязані з передачею автомобілю учаснику 3% +ПДВ (а.с.14). В свою чергу дані платежі є виплатою за автомобіль марки "Zaz Forza". Тому, суд вважає некоректними посилання представника відповідача ТОВ "Авто Просто" про те, що у даному випадку предметом договору був не автомобіль, а надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групах, оскільки позивачем угода укладалася саме для придбання автомобіля, що конкректно було визначена у додатку №1 до Договору. Подальші односторонні зміни відповідачем розмірів платежів, які мав здійснювати позивач, створює для неї ([PERSON]Ю.) завідомо невигідні умови, що не відповідають її намірам придбати автомобіль по обумовленій раніше ціні. Тому суд не бере до уваги заперечення відповідача про те, що періодичні платежі, які мав здійснювати позивач, не були фіксованими, а привязувалися у відсотковому співвідношенні до поточної ціни автомобіля, яка в свою чергу в порушення законних норм взагалі не була зазначена. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою даний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового адміністрування від 03.09.2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Авто Просто», нотаріально посвідчено не було. Крім того, односторонні зміни відповідачем ТОВ "Авто Просто" розмірів платежів, які здійснював позивач, свідчать про збільшення вартості автомобіля, що створює для позивача завідомо невигідні умови. До аналогічних висновків суд приходить вирішуючи іншу позовну вимогу [PERSON] до відповідача ТОВ АТ Сервіс, оскільки укладений між ними 03.09.2016 року Договір доручення №720192, предметом якого є зобов'язання сплатити Повіреним винагороду ТОВ Авто Просто у сумі 7038,00 грн. за рахунок Довірителя ([PERSON]Ю.) - є взаємопов'язаний і укладений з метою виконання попереднього (основного) Договору №720192 від 03.09.2016 року, а тому, обидва вищевказані договори слід визнати недійсним з моменту укладення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Згідно зі ст.905 ЦК України, строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини першої ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України). Відповідно до статті 5 оспорюваного договору № 720192 від 03.09.2016 р. - договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами й діє протягом десяти років, але в будь-якому разі до моменту виконання обома сторонами всіх зобов'язань, передбачених договором. З договору вбачається, що в ньому не встановлено конкретний строк, після якого договір припиняє свою дію, а умова договору про його дію до повного виконання сторонами своїх зобов'язань не є встановленим сторонами строком припинення дії договору, оскільки суперечить ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України. Умовами спірного договору встановлюється обовязок споживача [PERSON] виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. При цьому, порушується п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливим є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.2 розділу ІІ Договору, поточною ціною Автомобіля є ціна автомобіля, яка встановлюється Постачальником кожного місяця в останній робочий день місяця та є основою для розрахунку грошового розміру періодичних платежів та Винагороди [PERSON], передбачених Договором. Поточна ціна Автомобіля може змінюватись протягом строку дії Договору про адміністрування, що відповідно, зумовлює зміну грошового розміру періодичних платежів та Винагороди [PERSON]. В порядку виконання умов договору, позивачем за період з 03.09.2016 року по 14.09.2017 року сплачено періодичних платежів з щомісячною винагородою в загальній сумі 41782,77 грн. та оплату винагород по договору доручення в розмірі 7038,00 грн., що підтверджується квитанціями (копії квитанцій, а.с.16-19). Згідно п.12.1 та п.12.1.1 статті 12 Розділу ІІ Договору, учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити ТОВ «Авто Просто» у письмовій формі. Сума періодичних платежів, що підлягає поверненню розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці здійснення повернення зазначених внесків, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення. Але в оспорюваному договорі та додатках до нього взагалі не зазначено вартість автомобіля, тобто дане положення є несправедливим. Згідно п.14 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У звязку з викладеним, вимоги позивача про визнання правочинів недійсними та застосування реституції є правомірними та такими що підлягають задоволенню. Крім того, з відповідачів підлягають стягненню судові витрати в сумі 3524,00 грн., відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved