Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Марїнського районного суду Донецької області з позовом до Марїнської загальної освітньої школи інтернат І-ІІІ ступенів № 3 ім [PERSON] Донецької обласної ради, треті особи Департамент освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації, Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, про стягнення заробітної плати. В обґрунтування позову зазначила, що працює у відповідача на посаді кастелянші, проте з 01.04.2015 року по теперішній час перебуває у відпустці без збереження заробітної плати. Вважає перебування у відпустці без збереження заробітної плати незаконним, оскільки її згода на таку відпустку відсутня, конституційні права та права гарантовані КЗпП України порушені незаконними діями відповідача. Зазначає, що такий період можна вважати вимушеним прогулом, у звязку із чим, з урахуванням всіх уточнень позовних вимог, позивач просить суд, стягнути за період незаконного знаходження у відпустці з квітня 2015 до січня 2017 включно, середній заробіток в розмірі 29\~029 грн. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник позивача пояснила, що порядок відправки позивача у відпустку без збереження заробітної плати відповідачем порушений, невиплата заробітної плати ставить позивача у безвихідне становище на межі існування, тому також вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила. Також представник відповідача подала суду письмові заперечення, згідно яких вважає позов необґрунтованим, а дії відповідача щодо відправки позивача у відпустку без збереження заробітної плати законними, зокрема, посилалась на Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VIII, який набрав чинності 01.01.2015 року, просила позов залишити без задоволення. Третя особа Департамент освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації свого представника до судового засідання не направив. При цьому повідомлений про місце, дату та час судового розгляду належним чином. Також надав суду письмові заперечення на позов згідно яких проти позову заперечує в повному обсязі. Вважає дії відповідача по наданню співробітникам відпусток без збереження заробітної плати законними, позов необґрунтованим, просив суд у задоволенні позову відмовити. Третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області свого представника до судового засідання не направив. Повідомлений про місце, дату та час судового розгляду належним чином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати без згоди позивача, при цьому пояснила вказана інформація відома свідку із слів позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати без згоди позивача, при цьому пояснила вказана інформація відома свідку із слів позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення сторін, пояснення свідків, вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини справи. Позивачка перебуває на посаді кастелянши в Марїнській загальноосвітній школі-інтернаті І-ІІІ ступенів № 3 імені [PERSON] Донецької обласної ради. Вказаний учбовий заклад перебуває на території м. Марїнка Донецької області, яке віднесено Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 року до Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. У звязку із проведенням АТО та загрозою для життя працівників, а також неможливості здійснювати статутну діяльність відповідно до [PERSON]о. директора [PERSON] № 112-К від 07.10.2014 року був встановлений простій відповідача Марїнської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 3 імені [PERSON] Донецької обласної ради. В подальшому простій відповідача Марїнської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 3 імені [PERSON] Донецької обласної ради був припинений [PERSON]о. директора [PERSON] № 19-К від 01.04.2015 року простій у роботі закладу закінчений у звязку із встановленням перемиря, режимом тиші, а також з метою забезпечення життєдіяльності закладу. В той же день 01.04.2015 року [PERSON]о. директора [PERSON] № 20-К від 01.04.2015 року [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати терміном 29 календарних днів по 30.04.2015 року без згоди позивача. В подальшому у відповідності до [PERSON] з наказів про відпустки позивач була відправлена відповідачем повторно в численні відпустки без збереження заробітної плати без її згоди у звязку із чим позивач з 01.04.2015 року по теперішній час безперервно перебуває у відпустці без збереження заробітної плати до завершення АТО. Вищевказані обставини підтверджуються матеріалами справи, позивачем та відповідачем визнаються. Відповідачем також визнається факт надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати з 01.04.2015 року і до завершення АТО без згоди останньої, у звязку. Згідно ст. 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25\~Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Згідно ст. 4 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати є окремим видом відпустки, регулювання яких встановлено у ст. ст. 25, 26 даного закону. Суд зауважує, що згідно вказаних норм КЗпП України та Закону України «Про відпустки» у роботодавця відсутні повноваження надання відпустки без збереження заробітної плати працівнику без його згоди. Згідно ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку, зокрема відповідно до п. 18, працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції, в редакції статті від 01.02.2015 року. Проте, як судом було вище встановлено, Позивачу були надана відпустка без збереження заробітної плати до завершення АТО без її згоди, що представник відповідача не заперечував. Суд не приймає до уваги як обґрунтоване твердження представника відповідача та третьої особи Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації про наявність у керівника відповідача повноважень з відправки працівників у відпустки без збереження заробітної плати без згоди працівників у відповідності до п. 9 Перехідних положень Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року № 76-VIII (надалі Закон України № 76-VIIІ), який набрав чинності 01.01.2015 року, з огляду на наступне. Згідно ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В свою чергу п. 9 Перехідних Закону України № 76-VIIІ встановлено, що керівникам органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на обєкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих обєктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг. Надати право керівникам зазначених органів у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін. Установити, що під час здійснення органами виконавчої влади та іншими державними органами цих заходів, зокрема, положення\~статті 26\~Закону України "Про відпустки" та\~статей 32,\~56\~та\~84\~Кодексу законів про працю України (у частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються; Таким чином, зміст п. 9 Перехідних положень Закон України № 76-VIIІ лише зобовязує керівників органів виконавчої влади та інших державних органів вжити заходів з метою забезпечення раціонального витрачання бюджетних коштів. При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 16 Конституції України здійснення таких заходів можливо лише в порядку, що встановлений Законом, в даному випадку у питанні надання відпусток, в порядку КЗпП України та Закону України «Про відпустки». В той же час, п. 9 Перехідних положень Закон України № 76-VIIІ встановлено, що під час здійснення органами виконавчої влади та іншими державними органами цих заходів положення\~статті 26\~Закону України "Про відпустки" та\~статей 32,\~56\~та\~84\~Кодексу законів про працю України (у частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються. Тобто, виключення застосування такого правового інституту як відпустка без збереження заробітної плати стосується лише обмеження терміну такої відпустки згідно ст. 26 Закону України «Про відпустки» (не більше 15 днів), в той час як виключення у погодженні та попередженні стосуються встановлення режиму роботу на умовах неповного робочого часу, а не відпустки без збереження заробітної плати. Окремо суд зауважує, що п. 9 Перехідних положень Закон України № 76-VIIІ стосується виключно керівників органів виконавчої влади та інших державних органів, проте відповідач є окремою юридичною особою у формі комунальної організації та не є органом виконавчої влади чи іншим державним органом, а отже застосовувати в своїй діяльності п. 9 Перехідних положень Закону України № 76-VIIІ взагалі не має права. З комплексного аналізу раніше зазначених норм КЗпП України, Закону України «Про відпустки», зазначених норм Конституції України та п. 9 Перехідних положень Закон України № 76-VIIІ вбачається, що керівники роботодавців, в тому числі органів виконавчої влади та інших державних органів, в будь-якому разі не мають права надавати працівникам відпустки без збереження заробітної плати без згоди таких працівників, отримання якої є обовязковою передумовою надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати. В свою чергу, надання позивачу відпусток без збереження заробітної плати з 01.04.2015 року до завершення АТО наказами керівника відповідача без отримання згоди позивача порушує положення ст. 84 КЗпП України, ст. ст. 25, 26 Закону України «Про відпустки» і є грубим порушенням трудових прав позивача. Поряд з цим, позивач відповідно до уточнених позовних вимог ставить питання про відшкодування середнього заробітку за час перебування у відпустці без збереження заробітної плати як вимушеному прогулі. Питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу врегульований статтею 235 КЗпП України. Згідно ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права Правовим висновком Верховного суду України у справі № 6-2261цс16 встановлено, що статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу; у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству; у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Отже, положення ст.. 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним і не передбачає виплати середнього заробітку за час незаконного знаходження у відпустці. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення за період незаконного знаходження у відпустці середній заробіток в розмірі 29\~029 грн. не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed