Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

17 грудня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 27 960,20 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 119 786,37 грн , компенсацію втрати частини доходу в розмірі 5 936,68 грн. В процесі розгляду справи представник позивача неодноразово подавав заяви про уточнення розміру позовних вимог. 23 червня 2015 року уповноважений представник позивача подав остаточну заяву про уточнення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 27 960,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 107 714,57 грн та компенсацію втрати частини доходу в розмірі 20 970,28 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 20.10.2009 року був прийнятий на роботу на посаду директора державного підприємства Український державний проектний інститут "Укрміськбудпроект" згідно з наказом № 230-К від 20.10.2009 року. Грошове забезпечення врегульовано контрактом з урахуванням положень Колективного договору. 19.12.2013 року звільнений з посади директора на підставі ст.. 38 КЗпП України ( за власним бажанням), про що видав наказ № 144-К від 19.12.2013 року. В день звільнення з ним не було проведено розрахунок по виплаті заборгованості по заробітній платі за період з жовтня 2013 року в загальному розмірі 27 960,20 грн. Він звертався до нового керівника підприємства з приводу виплати заборгованості, але його звернення залишено без реагування. До тепер нарахована заробітна плата не виплачена, триває порушення його прав. Відповідно до вимог ст.. 117 КЗпП України власник несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Період невиплати заробітної плати становить 332 дні та триває з грудня 2013 року по листопад 2014 року, тобто до часу працевлаштування. У зв"язку з затримкою виплати заробітної плати роботодавець повинен нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати . В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги позивача визнала в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 27 960,20 грн, не заперечувала проти їх задоволення . В іншій частині позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Свої заперечення мотивує тим, що вини підприємства в несвоєчасному розрахунку з звільненим працівником не має, тому що на рахунках підприємства відсутні грошові кошти. Заборгованість по заробітній платі виникла не тільки перед позивачем, а також і перед іншими працівниками. Керівництво підприємства вживає заходів щодо погашення суми боргу перед працівниками по заробітній платі. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з звільненим працівником в сумі 107 714,57 грн та виплати компенсації втрати частини доходу в розмірі 20 970,28 грн, то ці вимоги не підлягають задоволенню, тому що позивач своїми діями довів підприємство до вкрай скрутного матеріального становища. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування позовних вимог та заперечень на позовні вимоги, оцінивши їх у сукупності, встановив наступне. Судовим розглядом справи встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 20.10.2009 року, коли був прийнятий на роботу згідно до наказу 230-К від 201.10.2009 року на посаду директора державного підприємства Український державний проектний інститут "Укрміськбудпроект" по 19.12.2013 року, коли був звільнений з посади директора на підставі ст.. 38 КЗпП України ( за власним бажанням), про що виданий наказ № 144-К від 19.12.2013 року. На день звільнення позивача підприємство не розрахувалося з ним по заробітній платі за жовтень, листопад та грудень 2013 року. Сума заборгованості становить 27 960,20 грн, що підтверджено документально та визнано та не оспорюється сторонами. Відповідно до ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, організації, провадиться в день звільнення. Сторони визнали, що на день звільнення позивача, сума, яка належала до виплати, виплачена не була. Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 107 714,57 грн. Свої вимог в цій частині мотивує тим, що невиплата належних йому при звільненні сум, у передбачені ст.. 116 КЗпП України строки, мала місце з вини підприємства. На день його звільнення на рахунку підприємства залишалось приблизно 8 000 грн, що підтверджено документально, тому він, як колишній директор, прийняв рішення станом на 19.12.20013 року не проводити йому виплату, тому що у разі проведення з ним навіть часткового розрахунку, на рахунку підприємства не залишилось би грошових коштів. Після звільнення він неодноразово звертався до новопризначеного директора підприємства з приводу проведення з ним розрахунку по заробітній платі, але його вимоги виконано не було. Хоча в усній розмові новий директор підприємства пояснив, що з липня 2014 року буде вживати заходи щодо виплати звільненому працівникові заборгованості по заробітній платі. Позивач та його представник просили звернути увагу суду на той факт, що твердження представника відповідача щодо неплатоспроможності підприємства , через що вини у несвоєчасному розрахунку не має, не відповідає дійсності. Так, даними довідок про рух грошових коштів ДП УДПІ "Укрміськбудпроект" в 2014- 21015 роках підтверджено, що станом на 01.01.2014 року , тобто зразу після звільненні позивача, залишок коштів на рахунках підприємства складав 46 636,59 грн. В 2014-2015 роках отримано приблизно 13 000 000 грн. З довідки від 22.06.2015 року, яка надана на вимогу суду, вбачається, що витрати підприємства в 2014-2015 роках склали приблизно 5 400 000 грн. На заробітну плату витрачено 2 476 524,31 грн. Твердження представника відповідача про те, що поточні рахунки підприємства в 2014-2015 роках було арештовано 21 раз та примусово стягнуті грошові кошти на суму 430,1 тис грн. , про те, що існує заборгованість перед 112 працюючими працівниками, перед звільненими працівниками - 22 особи відповідають дійсності та підтверджені документально, однак, суд вважає, що відповідач мав реальну можливість в найкоротший термін після звільнення працівника [PERSON] провести з ним остаточний розрахунок по заборгованості по заробітній платі, що не потягло б період невиплати заробітної плати 332 дні ( з 19 грудня 2013 року по 17 листопада 2014 року) та нарахування та виплату у визначеному позивачем розміру компенсації втрати частини заробітної плати . Твердження представника відповідача про те, що діями директора підприємства [PERSON] підприємству за час його керівництва заподіяно збитки на велику суму , про що стало відомо після його звільнення та проведення відповідної перевірки , що й стало причиною того, що підприємство довгий час не проводило з ним розрахунку, не можуть бути прийняті судом до уваги , тому що відповідачем не надано належних доказів на підтвердженні вказаного. При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , позивач виходив з того, що відповідно до даних довідки про середню заробітну плату ( дохід) , заробітна плата за день становить 329,99 грн. Кількість днів затримки становить 332. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 107 714,57 грн. На сьогоднішній день позивач працевлаштувалася, про що зроблено відповідний запис в її трудовій книжці, копія якої долучена до матеріалів справи. Розрахунок компенсації втрати частини доходу в розмірі 20 970,28 грн. не оспорений представником відповідача. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі, доказів. Відповідно до вимог ст.. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В обгрунтування своїх заперечень представник відповідача посилається на той факт, що вини підприємства у невиплаті належних позивачу при звільненні сум не має, тому що на день звільнення у підприємства були відсутні кошти, не знайшло свого підтвердження, спростовано самим же представником відповідача наладженими та допустимими доказами, які надано до суду на вимогу суду щодо руху грошових коштів на рахунках підприємства . Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за затримку розрахунку з працівником при звільненні. Таким чином, суд доходить висновку, що позивач надав достатні та належні докази на підтвердження наявності вини підприємства в не проведенні з ним своєчасного розрахунку по заробітній платі на час звільнення. Заперечення представника відповідача необґрунтовані та не спростовують доводи, наведені позивачем. Судом встановлено, що дійсно по вині відповідача позивачу своєчасно не виплачено заробітну плату, через що наявні законні підстави для зобов"язання відповідача виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати заробітної плати в розмірі 107 714,57 грн та компенсації втрати частини доходу в розмірі 20 970,28 грн. За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України якщо позивача , на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved