Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Перший заступник прокурора Рівненської області звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним договір міни земельних ділянок загальною площею 1,9732 га вартістю 212 391 грн., укладеного 05.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Деренько Р.І. (реєстровий № 694). Позовні вимоги мотивуються тим, що зазначений договір суперечить вимогам Закону, зокрема, вимогам п.п. «б» п.15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України та ст.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Зазначає, що при укладенні договору сторонами були порушені вимоги чинного законодавства щодо зборони на відчуження будь-яким способом земель сільськогосподарського призначення. Порушення були виявлені за результатами вивчення даних публічної кадастрової карти України та матеріалів кримінального провадження № 12016180000000088 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 365-2 КК України (зловживання службовим становищем приватним нотаріусом шляхом вчинення нотаріальних дій щодо договорів міни земельних ділянок). За наведеного просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір міни земельних ділянок загальною площею 1,9732 га вартістю 212 391 грн., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та посвідченим приватним нотаріусом Деренько Р.І. (реєстровий номер 694). Під час розгляду справи було встановлено, що після укладення оспорюваного договору міни земельна ділянка відчужувалася, тому до участі в справі були залучені треті особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; а також приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І.; Головне управління Держгеокадастру в Рівненській області за їх клопотаннями. Представник позивача позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Пояснила суду, що прокуратура в інтересах держави звернулася до суду з даним позовом, оскільки під час його укладення було порушено вимоги Земельного кодексу України та вимоги Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що обміну підлягають тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай». В даному випадку було вчинено обмін земельної ділянки (паю) на іншу земельну ділянку, яка не є паєм, у зв`язку з чим порушено законодавство, що має суспільний інтерес. Що стосується постанови Великої Палати Верховного суду від 15 травня 2019 року, то зазначила, що викладена у постанові правова позиція не може братися до уваги щодо даної справи. А тому вважає позов обґрунтованим і просить його задоволити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головного управління Держгеокадастру в Рівненській області вважає, що позов прокуратури обґрунтований. Повністю підтримав позицію прокурора, що була висловлена в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Подав суду заяву про закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору. Відповідачка [PERSON] подала суду заяву, згідно якої просила справу розглядати без її участі. Також подала заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Зазначає, що всупереч рішенню ЄСПЛ «Зеленчук та Цицюра проти України» з подібних правовідносин та наведеному у Висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України від 27.07.2018 р., Верховний Суд у справі, що розглядається, виніс рішення на користь прокурора, обґрунтувавши його необхідністю застосування у спірних правовідносинах нечинного з 10.02.2014 року наказу Держкомзему України від 17.11.2003 № 288 та практикою Верховного суду України, яка не стосується спірних правовідносин, позаяк предметом розгляду справ № 6-172цс14 та № 6-5цс15 були відплатні договори. Постановою від 04.10.2018 слідчий слідчого управління ГУ НП в Рівненській області, розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 12018180000000387 від 01.06.2018 за ознаками злочину, передбаченого ч.І ст. 365-2 КК України, закрив кримінальне провадження на підставі ч. 1 п. 1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях приватного нотаріуса Деренька Р.І. складу кримінального правопорушення. За наведеного, у висновку науково-правової експертизи № 126/160-е, рішенні ЄСПЛ з подібних правовідносин та матеріалів кримінального провадження чітко прослідковується факт відсутності будь-яких порушень як відповідачами [PERSON] та [PERSON] так і приватним нотаріусом Дереньком Р.І. при здійсненні обміну земельними ділянками. Тобто, при обміні земельними ділянками ні право громадян, ні право держави не було порушено, а, отже, відсутній і предмет спору, оскільки, під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем. За наведеного просить суд закрити провадження у справі. Представники відповідачів зазначила, що позивачем не наведено того, які саме права і інтереси держави порушені в даному випадку. Зазначила, що прокурор в позові посилається на ст.203 ЦПК України, проте будь-якого порушення права не відбулося, прямої заборони щодо обміну земельними ділянками в законодавстві немає. Зазначила також, що Велика Палата Верховного Суду надала свої висновки з цього приводу зазначивши, що обмежень обміну паїв на іншу земельну ділянку немає. Також покликалася на рішення Європейського Суду у справі «Зеленчук та Цицюра проти України», просить у позові відмовити через недоведеність позовних вимог. Адже право власності передбачає право володіння, користування і розпорядження своїм майном, а відповідач в даному випадку розпорядився належним йому майном без порушення діючого законодавства. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І. подав заперечення на позов. Вважає позов безпідставним, просить відмовити в його задоволенні виходячи з того, що при укладенні договору міни земельних ділянок він не порушував закон, оскільки діюче законодавство не передбачає заборони посвідчення договорів міни земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Крім того, повідомив, що рішенням Рівненського міського суду від 16 березня 2017 року в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправними його дій при посвідченні та реєстрації договорів міни земельних ділянок було відмовлено, і це рішення суду набрало законної сили. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору вважають, що при посвідченні оспорюваного договору не були порушені інтереси держави. В даному випадку був проведений обмін двох земельних ділянок з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», які перебували у власності цих фізичних осіб. Такий обмін не заборонено законом. Також зазначають що земельна ділянка, якою вона була на час укладання договору міни, на даний час не існує. Було змінено її площу, кадастрові номери. У разі задоволення позову неможливо буде провести реституцію. Ця земельна ділянка планувалася для використання з метою ведення садівництва, були залучені іноземні інвестори. Але коли вони дізналися про судовий спір, то відмовилися від інвестиційної програми. На цій ділянці не ведеться будівництво, не змінене її цільове призначення. В той же час на сусідніх земельних ділянках, які також мають цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства» проводяться будівельні роботи: будуються котеджі, торговий центр чи супермаркет. Проте прокуратура чомусь не вбачає порушень інтересів держави у цьому випадку, а позов заявила тільки до відповідачів у цій справі. Тому вважають, що у даному випадку діє принцип вибірковості, а зважаючи на безпідставність позову, просять відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст.121 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», які були чинними на момент подачі позову, у прокуратури були повноваження звертатися до суду з позовом. Тому суддею було відкрито провадження у справі. Як встановлено в судовому засіданні, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 252209, виданого 17.03.2007 року на підставі розпорядження голови Рівненської райдержадміністрації Рівненської області від 14 червня 2006 року № 384, [PERSON] був власником земельної ділянки площею 2,09 га на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». Ця земельна ділянка складалася з двох земельних ділянок, а саме: земельна ділянка № 1 площею 1,88 га, кадастровий номер 56:246:815:00:08:001:0031, і земельна ділянка № 2 площею 0,21 га, кадастровий номер 56:246:815:00:01:001:0067. Із долученої до матеріалів справи копії вищевказаного розпорядження голови Рівненської райдержадміністрації № 384 вбачається, що вказана земельна ділянка є земельною часткою (паєм). Згідно договору міни земельних ділянок, укладеного 05 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І., і зареєстрованого в реєстрі за № 691, [PERSON] безоплатно обміняв земельну ділянку площею 1,8759 га, розташовану на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 56:246:815:00:08:001:0031 (земельна ділянка № 1) на земельну ділянку площею 0,0973 га, розташовану в с. Городище Рівненського району Рівненської області, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5624683000:01:001:0892, яка належала на праві власності [PERSON] . В подальшому вказана земельна ділянка площею 1,8759 га була обмінена на іншу земельну ділянку згідно договору міни від 11.04.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який продав цю земельну ділянку [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2016 року. [PERSON] об`єднав дану земельну ділянку в загальний масив площею 7,5771 га, і цій земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 5624681500:08:001:0682, яку він відчужив [PERSON] . В свою чергу [PERSON] відчужила відповідно до договору купівлі-продажу від 09.11.2016 року частини земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] . Згідно договору поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю від 11 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 2643, [PERSON] належить 3303/10000, [PERSON] - 2621/10000, [PERSON] - 4076/10000 частин від площі 7,5771 га земельної ділянки з кадастровим номером 5624681500:08:001:0682. Всі ці обставини підтверджуються відповідними договорами, копії яких долучені до матеріалів справи. Згідно договору оренди землі від 19.05.2017 року, укладеного між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та обслуговуючим кооперативом "Садівниче товариство "Скорпіон" в особі директора Шевчука І.П., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Піддубною Л.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 1099, копія якого долучена до матеріалів справи, земельна ділянка для ведення садівництва площею 7,7551 га, якісні характеристики земельної ділянки за їх складом та видами угідь - рілля, кадастровий номер 5624681500:08:001:0682, передана в оренду обслуговуючому кооперативу "Садівниче товариство "Скорпіон" терміном на 10 років. Як пояснила прокурор в судовому засіданні, підставами звернення з позовом до суду стало недотримання вимог Закону під час укладення оспорюваного договору міни земельної ділянки, що тягне за собою визнання недійсним договору. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. А стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Із позову і пояснень прокурора в суді вбачається, що саме невідповідність договору міни нормам Земельного кодексу України і Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» та укладення цього договору під час дії обмежень на відчуження земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, наявність кримінального провадження № 12016180000000088 є підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до п.п. «б» п.15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент вчинення правочину) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Аналіз даної правової норми свідчить про те, що дія мораторію на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення не поширюється на правочини щодо обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку. Прокурор також посилається на порушення ст.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», яка передбачає, що у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Дана норма регулює правовідносини у сфері здійснення обміну земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Щодо справи, то сторони за договором міни обмінювались земельними ділянками, які використовуються для ведення особистого селянського господарства. Обмін земельними ділянками, який передбачений у підпункті "б" пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, здійснюється відповідно до закону, який містить норми загального правового регулювання договорів обміну (міни), яким є Цивільний кодекс України, який не передбачає жодних обмежень для здійснення міни земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Така ж позиція викладена і в рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.09.2014 року у справі № 6-15260св14, та в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 08.11.2012 року № К/9991/735/11. Згідно ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Виходячи із норм ЦК України, укладення договорів міни відповідно до вказаної статті ЦК України не суперечить діючому земельному законодавству. Враховуючи вищезазначені норми Закону можна зробити висновок, що обмін земельних ділянок з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» має відбуватися відповідно до ст.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а обмін земельних ділянок з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» має відбуватися відповідно до ст.715 ЦК України. Таким чином, встановлені чинним законодавством обмеження щодо можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення поширюється лише щодо земель з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код згідно Класифікації видів цільового призначення земель «01.01»). Землі з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» згідно Класифікації мають код «01.03». Тобто ці землі не відносяться до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки останні мають код класифікації «01.01». Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що оспорюваний договір міни було укладено відповідно до норм Цивільного кодексу України, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусів України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та Методичних рекомендацій щодо застосування нотаріусами деяких положень цивільного та земельного законодавства при посвідченні правочинів, предметом яких є нерухоме майно, затверджених 26.11.2010 року. З постанови Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2015 року вбачається, що, по-перше, стаття 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення. По-друге, заборона відчуження, визначена у підпункті "б" пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення. По-третє, наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" № 899-IV у редакції, чинній на час укладення договору міни, повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку, не виключала можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв). Отже, суди у цій справі, дійшовши правильних висновків щодо суті спору, помилково в основу своїх рішень поклали лише факт встановлення у рішенні ЄСПЛ порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції безвідносно до обставин справи та неправильно вважали, що Закон "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" № 899-IV регулює виключно обмін розподілених і визначених у натурі земельних ділянок, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв). Частина перша статті 14 цього Закону визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв). Тому відповідний довід ТзОВ "Агрофірма "Каравай" є необґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що задля гарантування правової визначеності вона має відступати від попередніх висновків Верховного Суду України лише за наявності для цього належної підстави. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (див. окремі думки суддів Великої Палати Верховного Суду щодо постанови від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16). У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень вказано, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що договір міни відповідає приписам статей 203 і 715 ЦК України та не суперечить підпункту "б" пункту 15 розділу X "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни. Крім того, Велика Палата Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду України щодо застосування підпункту "б" пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, що була чинною до 1 січня 2019 року, стосовно можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише «за схемою пай на пай" і відступає від цього висновку з огляду на таке: - підпункт "б" пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, гарантував можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. - частина перша статті 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" № 899-IV не обмежувала випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначала одну з можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, судом приймається до уваги той факт, що рішенням Рівненського міського суду від 16 березня 2017 року у справі за позовом [PERSON] і інших про визнання протиправними дій приватного нотаріуса при посвідченні та реєстрації договорів міни земельних ділянок (в тому числі і при посвідченні оспорюваного договору міни у даній справі) в задоволенні позову відмовлено. Судом зазначено, що позивачі покликалися на порушення норм чинного законодавства при посвідченні та реєстрації договорів міни земельних ділянок з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». Суд зауважив, що предметом вищевказаних договорів міни були не земельні частки (пай), а частини земельних ділянок з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». Стаття 715 ЦК України передбачає можливість проведення такого обміну. А ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 20 липня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Рівненської місцевої прокуратури на вказане рішення Рівненського міського суду було закрито. Із позову вбачається, що однією з підстав підготовки позову стало те, що проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016180000000088 за ч.1 ст.365-2 КК України по факту зловживання службовим становищем приватним нотаріусом шляхом вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення договорів міни земельних ділянок, що розташовані на території Великожитинської сільської ради Рівненського району. Однак, під час розгляду справи встановлено, що вказане кримінальне провадження закрите. Постановою від 04.10.2018 слідчий слідчого управління ГУ НП в Рівненській області, розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 12018180000000387 від 01.06.2018 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 365-2 КК України, закрив кримінальне провадження на підставі ч. 1 п. 1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях приватного нотаріуса Деренька Р.І. складу кримінального правопорушення. Проведеним розслідуванням встановлено, що в чинних редакціях Земельного та Цивільного кодексів України не встановлено заборони обміну земельними ділянками шляхом укладення договорів міни. Жодних обмежень щодо місця розташування земельних ділянок, які можуть бути предметом обміну чинним законодавством не встановлено. Вищевказані договори міни та подальші договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені відповідно до Цивільного кодексу України та не суперечать діючому земельному законодавству, сторони правочинів (в тому числі, [PERSON] та [PERSON] ) мали вільне волевиявлення та встановлено дійсність намірів на їх укладення, що підтверджується показаннями свідків. Укладення вищевказаних правочинів не спричинило шкоди охоронюваним законом правам та інтересам громадян, державним чи громадським інтересам. Ухвалою від 05.12.2018 року слідчий судця Рівненського міського суду у справі № 569/22594/18, розглянувши скаргу приватного нотаріуса Деренька Р.І. на постанову про закриття кримінального провадження № 12018180000000387 від 01.06.2018 за ознаками злочину, передбаченого ч.І ст. 365-2 КК України, встановив, що договори міни та договори купівлі-продажу земельних ділянок між громадянами (в тому числі, між [PERSON] та [PERSON] ), що були посвідчені приватним нотаріусом Дереньком Р.І., були укладені відповідно Цивільного кодексу України та не суперечать діючому земельному законодавству. Рада науково-правових експертиз при інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України 27.07.2018 надає Висновок науково-правової експертизи № 126/160-е, затверджений Головою Ради, д.ю.н., професором Н.М. Пархоменком , на запит адвоката Ю.А. Кармазіна щодо застосування норм Земельного кодексу України. У Висновку експерт зазначає: 2.1. Чинне земельне законодавство не містить заборони на укладення договору міни земельної ділянки на іншу земельну ділянку. 2.2. ЗК України не містить жодних обмежень щодо здійснення обміну земельних ділянок із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, відтак при обміні земельними ділянками приватної власності інтереси держави Україна не порушуються, якщо земельна ділянка одного учасника міни отримана на підставі Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», а земельна ділянка іншого набута за договором купівлі-продажу із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». 2.3. Рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» щодо порушення Україною статті 1 Протоколу №1 (захист права власності) Європейської Конвенції» є джерелом права та є обов`язковим для виконання Україною при виникненні спірних правовідносин щодо реалізації громадянами України свого права обміну власних земельних ділянок, отриманих ними на підставі Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)» з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», на земельні ділянки, набуті за договором купівлі-продажу із цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства». 2.4. наказ Держкомзему України від 17.11.2003 № 288 не підлягає застосуванню, оскільки був скасований на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів № 35 від 10.02.2014 року». Представник позивача покликається на те, що суд повинен врахувати позицію вищих судових інстанцій. Проте наказ Державного комітету України по земельних ресурсах від 17.11.2003 року № 288 не був чинним на час укладення оспорюваного правочину. Щодо правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 р. (справа № 6-172цс14) та від 11.02.2015 р. (справа №6-5цс15). На думку суду, посилання представника позивача на правову позицію Верховного Суду України щодо обміну земельних ділянок за схемою «пай на пай» є хибною, і не може братись до уваги при розгляді даної справи, оскільки земельні ділянки у справі, про які зазначає прокурор, мали інше цільове призначення, а саме: предметом договору міни була земельна ділянка (пай) із цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». А у нашому випадку земельні ділянки мали інше цільове призначення. Виходячи з вищенаведеного суд не вбачає порушення прав, на захист яких було подано позов до суду і вважає, що позов є недоведеним, а тому в його задоволенні слід відмовити. Тобто, при обміні земельними ділянками ні право громадян, ні право держави не було порушено. Щодо клопотання відповідачів про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. За наведеного суд дійшов висновку про недоцільність у даному випадку ухвалення рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а вважає за правильне ухвалити рішення у справі з приводу заявлених позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України, і вони покладаються на позивача.

Outcome: dismissed