Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON]О з березня 1998 року по 01 січня 2004 року та з липня 2012 року по 2014 рік включно, визнання його співвласником ? частини житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району та визнання договору дарування житлового будинку цього житлового будинку недійсним. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали заявлені вимоги, в їх обґрунтування [PERSON] пояснив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з липня 1995 року, офіційно розлучився в травні 1996 року, однак продовжив проживати з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах до 2014 року, вів з нею спільне господарство, давав гроші на придбання одягу, продуктів, розваги, оплачував рахунки за комунальні послуги і т.ін. За час спільного проживання він приймав участь коштами та особистою участю у будівництві житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, тому вважає, що даний житловий будинок збудовано ним спільно із [PERSON] за рахунок спільної праці та спільних коштів, у звязку з чим на підставі ст.17 Закону України «Про власність» [PERSON] набув право спільної сумісної власності на даний будинок. Укладаючи договір дарування житлового будинку, [PERSON], порушила право власності позивача, оскільки даний договір укладено без його згоди та відома. [PERSON] просив встановити факту перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON]О з березня 1998 року по 01.01.2004 року та з липня 2012 року по 2014 рік, визнати за позивачем право спільної сумісної власності на житловий будинок №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, а також визнати договір дарування житлового будинку недійсним. Відповідач [PERSON] заперечила проти заявлених вимог, пояснила, що вона завжди перебувала з [PERSON] у неприязних стосунках, вийшла за нього заміж під примусом. Позивач самовільно вселився в належний їй будинок, і був виселений з нього за рішенням суду. Жодних шлюбних відносин вона з [PERSON] не підтримувала, спільно не проживала, спільного господарства не вела. [PERSON] погано ставиться до неї, ображає її людську гідність, між ними постійно виникають скандали, крім того позивач постійно погрожує їй фізичною розправою, заподіює їй тілесні ушкодження, знищує та пошкоджує належне їй майно, і з приводу цього [PERSON] неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ. Жодної участі у будівництві житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району [PERSON] не приймав, земельна ділянка отримана нею особисто, і будинок споруджено на ділянці також нею особисто за рахунок власних коштів та зусиль, з допомогою рідних і друзів. Оскільки вона є одноосібним власником вказаного житлового будинку, в 2007 році вона подарувала його своєму синові відповідачу [PERSON], вважає даний договір законним. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог, в т.ч. через пропуск [PERSON] строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши інші докази у справі, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. З приводу законодавства, на підставі якого належить вирішити спір, судом встановлено наступне. У відповідності до Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного Кодексу України, цей Кодекс набрав чинності з 01.01.2004 року, і застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Разом з тим, як вбачається зі змісту позовних вимог, та доказів, наданих сторонами, правовідносини, повязані із спільним проживанням та створенням спірного житлового будинку, виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України 2003 року, у звязку з чим, на думку суду, вказаний спір має бути розвязаний виходячи із положень Цивільного Кодексу України 1963 року та Закону України «Про власність», як норм матеріального права, які діяли на час виникнення спірних правовідносин. Спір щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку, який укладено в листопаді 2007 року, підлягає вирішенню за нормами ЦК України 2003 року. В той же час, як норми процесуального права у відповідності до приписів ст.2 ч.3 ЦПК України, підлягають застосуванню норми діючого Цивільного процесуального Кодексу України. Оскільки відповідачем [PERSON] зроблено заяву про застосування до позовних вимог [PERSON] строку позовної давності, судом з цього приводу заслухано пояснення сторін та досліджено докази. Як вбачається зі ст.ст.256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, як вбачається зі ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. 07.11.2007 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, що підтверджується письмовими доказами. 28.08.2008 року вказаний позов ухвалою Володимирецького районного суду залишено без розгляду. Під час розгляду вказаної справи [PERSON] 29.11.2007 року подарувала спірний житловий будинок своєму синові [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що про порушення свого права позивачу [PERSON] стало відомо вже в листопаді 2007 року, а про укладення [PERSON] договору дарування житлового будинку не пізніше 28.08.2008 року. В той же час, звернувшись до суду з відповідним позовом, [PERSON] перервав строк позовної давності, перебіг якого розпочався заново. При цьому, на час звернення до суду, строк позовної давності за такими позовними вимогами становив 10 років (ч.4 ст.258 ЦК України в редакції, яка діяла станом на листопад 2007 року). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в подальшому [PERSON] неодноразово звертався до суду в 2011, 2013, 2015 рр, суд приходить до висновку, що строк позовної давності в даному спорі позивачем не пропущено. По суті позовних вимог судом встановлено наступне. В період з 16.07.1995 року по 08.05.1996 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, і 08.05.1996 року цей шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т.1 а.с.188). Як вбачається з рішення №11 від 21.03.1995 року Старорафалівської сільської ради, [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,20 га із земель запасу сільської ради для будівництва і обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.213). В серпні 2005 року житловий будинок №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка прийнятий в експлуатацію по завершенню його будівництва, і право власності на нього визнано за [PERSON]О, що підтверджується актом приймальної комісії та рішенням Старорафалівської сільської ради №88 від 30.08.2005 року (т.1 а.с.157, 158). 29 листопада 2007 року житловий будинок №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району на підставі нотаріально посвідченого договору було подаровано [PERSON] відповідачу [PERSON] (т.1 а.с.221). В своїх поясненнях, даних під присягою за правилами допиту свідка, позивач [PERSON] пояснив, що він познайомився та почав зустрічатись з [PERSON], в липні 1995 року вони офіційно зареєстрували шлюб, хоча близькі відносини між ними виникли раніше. Після одруження [PERSON] перейшов проживати до квартири [PERSON], а належну йому однокімнатну квартиру в м.Кузнецовську продав, і за отримані кошти разом з [PERSON] розпочав будівництво житлового будинку в с.Стара Рафалівка. Будівництво житлового будинку велось як під час проживання сторін у офіційному шлюбі, так і після його розірвання, [PERSON] купляв необхідні будівельні матеріали, запрошував майстрів. Після офіційного розлучення він продовжив проживати з відповідачем [PERSON], вони проживали як подружжя, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, витрачали кошти на утримання дітей як [PERSON] так і [PERSON] від попередніх шлюбів, спільно відпочивали, святкували сімейні події, продовжували облаштовувати житловий будинок. Дійсно, у них виникали різні непорозуміння, сварки, однак вони завжди мирились, продовжували співжиття. Приблизно в середині 2012 року він звернувся до виконавчої служби з приводу виселення, яке здійснювалось на підставі рішення суду, зокрема, щодо місцезнаходження його особистих речей. Оскільки речі перебували на зберіганні у [PERSON], він звернувся до відповідача, і на її пропозицію припинити сварки, вони знову зійшлись та продовжили співжиття, знову проживали разом. Дані показання позивача є логічними, послідовними, повністю підтверджуються письмовими доказами по справі. Так, свідок Суддя М. пояснив суду, що він добре знає сторін по справі, завжди сприймав їх як подружжя. Він допомагав [PERSON] по будівництву будинку в с.Стара Рафалівка, декілька разів відвідував [PERSON] та [PERSON] в їх житловому будинку в с.Стара Рафалівка, де вони спільно проживали, приймали гостей. Зокрема, [PERSON] готувала їжу, частувала гостей. Сторони разом святкували в ресторані 50-річний ювілей [PERSON] в 2001 році, [PERSON] була господинею банкета. Сторони разом вели господарство в с.Стара Рафалівка, обробляли земельну ділянку, садили картоплю. Також свідок пояснив, що декілька разів він разом зі своєю дружиною, а також разом з [PERSON] та [PERSON] їздили на відпочинок в гори, в с.Яремча, в м.Трускавець. В цих поїздках [PERSON] та [PERSON] проживали в одній кімнаті, разом відпочивали, харчувались. Показання [PERSON] та свідка Судді М. в частині спільного відпочинку підтверджуються наданим позивачем відеозаписом, оглянутим в судовому засіданні, при цьому [PERSON] підтвердила, що на цьому диску міститься відеозапис її спільного з [PERSON] відпочинку в Прикарпатті (т.1, а.с.68). З довідки №1613 від 18.05.2015 року, виданої ЖЕД №4 м.Кузнецовська, вбачається, що [PERSON] проживав та був прописаний в квартирі №43 будинку №23 м-ну [PERSON] в м.Кузнецовськ (т.1 а.с.10). Одночасно з ним, у цій же квартирі проживала та була прописана відповідач [PERSON], що підтверджується відміткою у її паспорті (т.1, а.с.148). Факт проживання [PERSON] спільно з [PERSON] в її квартирі у період після розірвання шлюбу підтвердив в своїх показаннях свідок [PERSON], який пояснив, що він тривалий час працював разом з [PERSON], на його запрошення був в гостях у нього в квартирі в м.Кузнецовську, [PERSON] теж була в квартирі, пригощала свідка чаєм, вони домовлялись про купівлю автомобіля. [PERSON], говорячи про [PERSON] завжди називав її «дружина». Свідки [PERSON], [PERSON] в своїх показаннях зазначили, що по домовленості з [PERSON] виконували будівельні роботи на будівництві будинку в с.Стара Рафалівка, [PERSON] при цьому готувала обід, виконувала роботи по господарству. [PERSON] здійснював оплату комунальних послуг та інших платежів в будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка, в т.ч. і в період 2012-2014 рр., що підтверджується оригіналами платіжних квитанцій та чеків, які зберігаються у позивача та надані їм суду (т.1, а.с. 227-232). Крім того, як вбачається із наданих відповідачем [PERSON] пояснень та доказів, вона отримувала особисту кореспонденцію [PERSON], розпоряджалась спільним майном. Так, [PERSON] надано суду листи особистого та офіційного характеру, які були адресовані [PERSON] та зберігаються у [PERSON] (т.1 а,с.243-244). Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] продав йому автомобіль, який належав позивачу. Даний автомобіль був зареєстрований на [PERSON] і саме вона дала [PERSON] Є генеральне доручення, а гроші за автомобіль свідок передав [PERSON] При цьому [PERSON] повністю підтвердила пояснення свідка в частині відчуження автомобіля. У відповідності до ст.ст.234, 256 ЦПК України, в порядку окремого провадження можуть бути розглянуті цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Поряд з іншими, в порядку окремого провадження у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що факт проживання осіб однією сімєю впливає на виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав цих осіб, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, суд приходить до висновку, що такий факт може бути встановлений в судовому порядку. Сукупністю досліджених доказів підтверджено той факт, що [PERSON] в період з березня 1998 року до 01.01.2004 року, та з липня 2012 року по 01.01.2014 року включно, проживав однією сімєю з [PERSON], вів з нею спільне господарство, мав спільний бюджет, у звязку з чим позов [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. При цьому суд приймає до уваги, що [PERSON] та [PERSON] протягом вказаного періоду не перебували у зареєстрованому шлюбі з будь-якими іншими особами, що підтверджується інформацією Володимирецького РАЦСу №693/10.04-30 від 02.06.2016 року (а.с.183). Показання [PERSON] щодо обставин спільного проживання з [PERSON], дані нею в судовому засіданні під присягою, є суперечливими, і не спростовують доказів позивача. Зокрема, заперечуючи факт спільного проживання з позивачем, [PERSON] в той же час повідомила суду інформацію про обставини їх інтимного життя, про переривання відповідачкою вагітності від [PERSON], спроби [PERSON] покінчити життя самогубством в квартирі, де вони разом з [PERSON] проживали, про подружні зради [PERSON], про відносини позивача з його батьками, дітьми, друзями, інформацію про ведення бізнесу та фінансові справи [PERSON], тобто такі відомості, які, на думку суду, не можуть бути відомі сторонній особі. В сукупності з іншими дослідженими доказами, показання [PERSON] не спростовують факту спільного проживання нею з [PERSON] протягом вказаних періодів. З приводу участі [PERSON] у спорудженні житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району судом встановлено наступне. Будучи допитаною під присягою за правилами допиту свідків, відповідач [PERSON] вказала, що спірний житловий будинок вона збудувала за власні кошти та власними зусиллями, з допомогою членів своєї родини, [PERSON] участі у будівництві не приймав. Даний будинок є невеликим, по суті, одноповерховим, з мансардою. Будівництво розпочалось орієнтовно у 1996 році, коли було вирито котлован, продовжувалось протягом 1997-2002 років, після чого будинок був повністю зведений, накритий дахом. На підтвердження своїх показань відповідач надала квитанції та чеки на придбання будівельних матеріалів цегли, колодязних кругів, плит перекриття, шиферу (т.1 а.с.159-164). Позивач [PERSON] в своїх показаннях в судовому засіданні вказував, що він разом з [PERSON] приймав участь у всіх етапах будівництва будинку, купляв будівельні матеріали, домовлявся з майстрами. Будинок дійсно був збудований та накритий до 2002 року, однак внутрішні, оздоблювальні роботи, облаштування земельної ділянки продовжувалось також і після цього. Із наданих суду письмових доказів, зокрема видаткових накладних та товарних чеків вбачається, що в період з 2000 по 2004 рр [PERSON] придбано ряд будівельних матеріалів цеглу, цемент, арматуру, дошку (т.1 а.с.24-26, 33). Твердження відповідача про те, що дані докази є неналежними, на думку суду, не заслуговують на увагу, оскільки позивач надав суду їх оригінали. Та обставина, що будівництво спірного житлового будинку було завершено до 2002 року, цей будинок був придатний для проживання і використовувався сторонами за цільовим призначенням, крім їх власних пояснень, підтверджується також і іншими дослідженими судом доказами. Свідок [PERSON] показала, що вона проживала по сусідству з [PERSON] в будинку №43 м-ну [PERSON] в м.Кузнецовськ, вони спілкувались по сусідські. Зі слів [PERSON] свідку було відомо, що у останньої є дача в с.Стара Рафалівка, біля 2001-2002 рр. будинок на дачі був збудований, це [PERSON] памятає, оскільки ходила з дітьми гуляти і бачила зведений будинок. Свідок [PERSON] пояснив, що приблизно в 2003 році він за домовленістю з [PERSON] будував огорожу навколо будинку в с.Стара Рафалівка, будинок був вже спорудженим, в ньому жили [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що приблизно в 2001 або в 2002 році він був найнятий [PERSON] та виконував роботи з облаштування системи водопостачання та каналізації в будинку в с.Стара Рафалівка. З акту №130 від 15.06.1999 року та постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 18.07.2001 року вбачається, що в будинку №37 по вул..Підгірній в с.Стара Рафалівка мала місце пожежа, було пошкоджено меблі (диван, два столи, стільці, шафа для посуду), двері, господарський інвентар, на той час будинок був повністю збудованим, в присадибному господарстві утримувалась птиця, кролі. (т.1 а.с.185-186). Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON], будучи членами однієї сімї, спільною працею та коштами протягом 1998 2002 рр. приймали участь у спорудженні житлового будинку №37 по вул..Підгірній в с.Стара Рафалівка. Доводи відповідача про вчинення [PERSON] відносно неї насильницьких дій, в т.ч. погроз, заподіяння тілесних ушкоджень, які підтверджуються письмовими доказами (т.1 а.с.241) та показаннями свідка [PERSON] не спростовують висновків суду в цій частині. Інші докази, надані відповідачем [PERSON], також не підтверджують її заперечень з огляду на таке. Так, надані [PERSON] договір №13826/к (т.1 а.с.143), договір купівлі-продажу квартири (т.1 а.с.149), постанова про закінчення виконавчого провадження (т.1 а.с.150), квитанція за 14.09.1992 р. (т.1 а.с.164), дозвіл на отримання газового пістолета (т.1 а.с. 242) не містять інформації про обставини, що мають значення для справи та період, що досліджувався судом. Квитанції до прибуткових касових ордерів №169 від 26.11.1996 року, №847 від 26.08.1997 року, №168 від 26.11.1996 року, №124 від 20.06.1996 року (т.1 а.с.245) свідчать про отримання певних послуг, однак їх отримувачами (платниками) сторони по справі не являються. В архіві Володимирецького районного суду за 2001-2002 рр. відсутні обліково-статистичні картки, справи або рішення за заявами [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та підсобним приміщенням (т.1 а.с.236-239). Таким чином, відповідач [PERSON] не надала суду належні та допустимі докази на спростування факту участі [PERSON] у спорудженні спірного житлового будинку в с.Стара Рафалівка Як вбачається зі ст.112 ЦК України 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). У відповідності до ст.ст.12, 13, 17 Закону України «Про власність», який діяв на час спорудження спірного житлового будинку, праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Як вбачається з пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16\~Закону "Про власність",\~статті 22 КпШС України), а й\~\~майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Аналогічною є правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України №6-135цс/13 від 25.12.2013 року, в якій, зокрема, зазначено, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Враховуючи сукупність вказаних обставин, приймаючи до уваги, що будь-яких угод між [PERSON] та [PERSON] не укладалось, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] внаслідок спільної праці та вкладення коштів членів однієї сімї, спільно з [PERSON] набув права спільної сумісної власності на житловий будинок №37 по вул.Підгірна в с.Стара Рафалівка Володимирецького району. Разом з тим, спільною сумісною власністю є спільна власність декількох осіб без визначення часток, у звязку з чим позов [PERSON] в цій частині підлягає частковому задоволенню. Як вбачається зі ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що договір дарування житлового будинку №37 по вул.Підгірній в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, який є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], укладено без згоди та відома [PERSON], який не передавав повноважень по розпорядженню його часткою в майні [PERSON] або іншим особам, вказаний договір є недійсним, і позов [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: partial