Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним та просить визнати недійсним укладений між ним та відповідачем Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" Іпотечний договір №04/1-464, що посвідчений 29 грудня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2794д. На обгрунтування позовних вимог зазначає що підставою визнання вказаного договору іпотеки недійсним є укладення договору щодо розпорядження спільним майном без його згоди. Крім того, квартира, що є предметом іпотеки використовується для проживання малолітньої доньки 2009 року народження. 27 вересня 2017 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у цивільній справі № 757/56112/17-ц. 27 вересня 2017 року Ухвалою суду задоволено заяву позивача про забезпечення позову Відповідачу заборонено вчиняти дії направленні на відчуження квартири за адресою: [ADDRESS]. до розгляду справи по суті. 13 грудня 2017 року позивачем подано заяву про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі № 757/56112/17-ц за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Оскільки об'єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи № 757/56112/17-ц відсутня, то ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 03 квітня 2018 року, у задоволені клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено. 26 березня 2018 року відповідачем поданий до суду відзив та заява про застосування строків позовної давності. Відзив у справі обгрунтований тим, що позивач надав згоду [PERSON] на укладання кредитного договору, з умовами якого був ознайомлений та не мав ніяких заперечень щодо них. Разом з тим, п. 1.3.1 кредитного договору встановлено, що в день укладання кредитного договору позичальник, тобто [PERSON], укладає з кредитором іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає банку в іпотеку придбану квартиру. Таким чином, позивач був обізнаний про укладання договору іпотеки, а. отже, між подружжям досягнуто згоди на укладення договору іпотеки. Заява про застосування строків позовної давності обгрунтована тим, що трьохрічний строк позовної давності щодо визнання договору недійсним сплив 29 грудня 2008 року. Згідно ст. 267 ЦК України подана заява про застосування строків позовної давності є підставою для відмови у позові. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак на адресу суду подав заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити. Інші учасники в судове засідання не з'явилися, про дату час і місце судового засідання належно повідомлені. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши подані докази, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено: З 06 червня 2003 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 07 березня 2008 року. Згідно свідоцтва про народження (а.с. 16)у подружжя [INFO] народилась дочка. В період шлюбу, а саме 29 грудня 2005 року [PERSON] (Позичальник) укладено з відповідачем договір кредиту №1624 (а.с. 74-78). Згідно п. 1.2. вказаного договору позичальник отримав кредит на придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач своєю заявою (а. с. 78) надав позичальнику згоду на укладання вказаного договору кредиту та підтвердив свою обізнаність з умовами договору, в тому числі пунктом 1.3.1. Згідно п. 1.3.1 договору кредиту №1624 від 29.12.2005 р. встановлено, що в день укладання кредитного договору позичальник, тобто [PERSON], укладає з банком іпотечний договір, за умовами якого придбана квартира передається банку в іпотеку. Отже, судом встановлено, що позивач 29.12.2005 року був обізнаний про укладання позичальником оскарженого договору іпотеки. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, цього ж дня між позичальником та відповідачем укладено Іпотечний договір №04/1-464, що посвідчений 29 грудня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2794д. Згідно ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Зазначені норми презюмують набуття подружжям майна в спільну сумісну власність. Таким чином, за відсутності ухваленого судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивальника, відсутні підстави вважати, що предмет іпотеки належить виключно їй. Оспорюваним договором у вказаній справі є договір іпотеки. Відповідно до частини другої статті 6 Закону України ''Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Згідно ч. З ст. 65 СК України згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Разом з тим, твердження позивача про відсутність надання ним нотаріально засвідченої згоди на укладення оскарженого договору іпотеки не спростовано поданими до суду доказами. Суд критично ставиться до доводів відповідача про те. що позивач був обізнаний про укладання договору іпотеки, а. отже, між подружжям досягнуто згоди на укладення оскарженого договору іпотеки. Обізнаність відповідача не є свідченням його згоди. Крім того, не усувається вимога ст. 6 Закону України «Про іпотеку» та ст. 65 СК України щодо форми в якій має висловлюватись згода співвласника на передачу майна в іпотеку. Оспорюваний правочин Цивільним кодексом України імперативно не визнається недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності гіравочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6- 1622цс 15. від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533пс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16. від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 22 червня 2017 року у справі № 201/14163/13-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 552/4405/14-ц, від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 зроблено висновок, що "укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те. що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя". Враховуючи п. 1.6.3 Іпотечного договору №04/1-464 від 29.12.2005 р. та заяву позивача про надання згоди позичальнику на укладання кредитного договору, судом встановлено, що відповідач був обізнаний про перебування позивача у шлюбі з позичальником та відповідного придбання предмету іпотеки в спільну сумісну власність. Вказані обставини виключають добросовісність помилки відповідача в частині неотримання нотаріально засвідченої згоди позивача на укладення оскаржуваного договору іпотеки. Таким чином. судом встановлено порушення відповідачем принципу добросовісності, що встановлений ст. З ЦК України. Оскільки судом встановлено порушення ст. 6 Закону України "Про іпотеку", ст. 65 СК України при укладенні Іпотечного договору №04/1-464 від 29.12.2005 р., то позивач вправі відновити свої порушені майнові права шляхом визнання договору іпотеки недійсним. Проте реалізація такого права позивачем не є безмежною та обмежується позовною давністю. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти СполученогоКоролівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), У відповідності до положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно правового висновку Верховного Суду України, що викладений постанові від 22 лютого 2017 року по справі за № 6-1 7цс 17: порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав . За таких обставин, оскільки судом встановлено, що позивач був обізнаний про укладання оскарженого договору іпотеки 29.12.2005 року, то знаючи про ці обставини мав право заявити позовну вимогу про визнання договору недійсним протягом трьох років з вказаного моменту, тобто до 30.12.2008 року Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з відповідною вимогою 25.09.2017 року, тобто реалізував своє право на захист порушеного майнового права після спливу позовної давності. Судом не встановлено поважних причин спливу позовної давності, оскільки позивачем не надано жодних пояснень та доказів щодо вказаного факту. За таких обставин, оскільки позивачем реалізовано право щодо захисту свого порушеного майнового права після спливу позовної давності, і обгрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску строку для звернення до суду із позовом не встановлено, тому суд приходить до висновку , що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі гіередання його в іпотеку. Враховуючи те, що малолітня дитина народилась після укладення оскарженого договору іпотеки та чинне законодавство не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку, судом не встановлено порушення майнових прав дитини. Відмовляючи в задоволенні позову, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача понесених позивачем у справі судових витрат. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed