Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним заповіту [PERSON], посвідчений секретарем Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області 09.09.2016, зареєстрований у реєстрі за №375. Зі змісту позовної заяви позивачі зазначають, що спадкодавцеві [PERSON], яка померла 02.10.2016, та є матірю позивачів [PERSON] та [PERSON], належали на праві власності 3 земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,38 га, які розташовані на території Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області. Представники [PERSON] та [PERSON] 25.07.2017 звернулися до Добровеличківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину спадкового майна їх померлої матері. Позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через наявність заповіту посвідченого Тишківською сільською радою Добровеличківського району Кіровоградської області. Тишківською сільською радою Добровеличківського району Кіровоградської області 09.09.2016 року посвідчено заповіт [PERSON], який зареєстровано в реєстрі за №375 від 09.09.2016, за умовами якого [PERSON] заповіла належне їй майно, а саме земельні ділянки на підставі державних актів на право власності на землю серії КР №045716 виданого 13.10.2005, серії КР №081575 виданого 09.02.2004, - [PERSON], а також земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на землю серії ІІІ-КР№039182 виданого 22.03.2002, [PERSON]. Позивачі та їх представник вважають заповіт померлої [PERSON] недійсним, оскільки із змісту заповіту неможливо визначити коло спадкоємців за заповітом так як в заповіті зазначене прізвище імя та по батькові особи «[PERSON] [PERSON]», а заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом подав [PERSON]. Крім того в заповіті вказано, що земельна ділянка належить спадкодавцю на підставі державного акту на право державної власності на землю, що є неможливим, оскільки громадянину не може належати майно на праві державної власності. Тому дане розпорядження викликає неясності. Крім того, викликає зауваження не зазначення у заповіті місце його складення, оскільки [PERSON] була особою похилого віку та не могла самостійно пересуватися, тому даний заповіт міг бути посвідчений нею лише вдома, що неможливо встановити із змісту заповіту. Також в порушення абз. 7 п.1.4 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 № 3306/5, текст заповіту записаний незрозуміло і нечітко, так як в одному місці зазначено прізвище свідка як «Білоніг», а в іншому «Болоніг», що не дає можливості встановити особу свідка. Ні в тексті заповіту, ні в посвідчувальному написі не зазначена причина посвідчення заповіту при свідках, що є порушенням встановленого законом порядку посвідченням заповітів при свідках. Оскаржуваний заповіт не містить інформації щодо розяснення заповідачу [PERSON] змісту статтей 1241, 1307 Цивільного Кодексу України, в результаті чого заповідач не була обізнана щодо нікчемності заповіту в разі укладення спадкового договору відносно майна, вказаного у заповіті. При посвідченні заповіту не дотримано форми посвідчувального напису, що також є порушенням вимог щодо посвідчення заповіту. Заповіт суперечить волевиявленню [PERSON], оскільки остання його не підписувала, підпис у заповіті виконаний не нею, а іншою особою, що є порушенням приписів ч.3 ст.203 ЦК України. Визначення правочину недійсним судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Отже позивачі та їх представники просили суд позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений секретарем Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області 09.09.2016. В судовому засіданні представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] обґрунтували обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що заповіт укладався 09 вересня 2016 року у їх будинку за адресою по вул. Козацька, 4, с. Тишківка Добровеличківського району, Кіровоградської області. Під час укладення заповіту вони перебували у сусідній кімнаті будинку та чули як вголос зачитувався заповіт свідками, [PERSON] та секретарем сільської ради. Щодо причин укладення заповіту саме на них, то на їх думку цією причиною слугувала відсутність з боку позивачів будь-якого піклування за їх матірю [PERSON] Заповіт укладався в присутності свідків та секретаря сільської ради, так як у [PERSON] був похилий вік. [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON]. Під час укладення заповіту [PERSON] перебувала при світлій памяті, могла усвідомлювати свої дії та керуватись ними. [PERSON] померла 02.10.2016 у їх будинку. Також відповідачі додали, що жодним чином не впливали на рішення [PERSON] щодо оформлення заповіту, навпаки просили у [PERSON] не поспішати із заповітом. Переїхала [PERSON] у їх будинок 31 липня 2016 року з будинку [PERSON] Причиною переїзду [PERSON] був неналежний догляд за нею з боку [PERSON] Представник відповідачів заперечував щодо позовних вимог пояснив, що із зворотної сторони тексту заповіту зазначено, що заповіт підписано на дому 09 вересня 2016 року в присутності свідків та секретаря Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області. Щодо неналежності форми заповіту, то заповіт може укладатися в письмовій формі за бажанням самого заповідача, що і мало місце у даному випадку. Щодо невірного зазначення прізвища свідка «Болоніг» та «Білоніг», то це є граматичні помилки, які не впливають на зміст заповіту. Аналогічна ситуація з приводу подвійного зазначення прізвища [PERSON] у заповіті. Разом з тим у заповіті зазначені належні дані та інформація щодо свідка [PERSON] Щодо правильності форми посвідчувального напису, то посвідчувальний напис здійснюється за бажанням заповідача та в присутності свідків. Також обставини, що заповіт не відповідає внутрішній волі заповідача є надуманими та не доведеними. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не зявився про день час та місце судового розгляду повідомлені вчасно належним чином. В судовому засіданні заявлялись клопотання з приводу залучення третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, про допит свідків та витребування спадкової справи з оригіналами заповітів, а також призначення почеркознавчої експертизи, - які суд задовольнив. Також під час судового розгляду справи по суті представником позивача заявлялись клопотання про проведення підготовчого судового засідання, а також про проведення повторної почеркознавчої експертизи, - в задоволенні яких суд відмовив. Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, допитавши свідків у справі, доходить таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] померла 03 жовтня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03.10.2016 № І-ОЛ №228752 (т.1 а.с.35). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді нерухомого майна, а саме: земельної ділянки площею 4,38 га з кадастровим номером 3521786000:02:001:0533 відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії КР №045716; земельної ділянки площею 4,38 га з кадастровим номером 3521786000:02:001:0534 відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії КР №081575; земельної ділянки площею 4,38 га з кадастровим номером 3521786000:02:001:0535 відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії КР №039182 (т.1 а.с.10-12). Всіма учасниками провадження в судовому засіданні підтверджено той факт, що покійна [PERSON] була матірю позивачів [PERSON] та [PERSON]. Також [PERSON] була двоюрідною сестрою відповідача [PERSON], що у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України не підлягає доказуванню. [PERSON] 09.09.2016 склала заповіт, яким в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] заповіла у власність земельні ділянки відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки серії КР №045716 виданого 13.10.2005, серії КР №081575 виданого 09.02.2004, - [PERSON]. Земельну ділянку відповідно до державного акту на право власності земельної ділянки серії КР №039182, виданого 22.03.2002, - [PERSON] заповіла у власність [PERSON] (т.2 а.с.3). Даний заповіт було посвідчено [PERSON], секретарем Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області та зареєстровано в реєстрі за N 375. Судом за клопотанням позивача витребувано з нотаріальної контори належним чином посвідчену спадкову справу N 22/2017 до майна померлої [PERSON] (Т.1 а.с. 30-123). З матеріалів вищезазначеної спадкової справи зясовано, що позивачам [PERSON] та [PERSON] 27 липня 2017 року постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на Ѕ часток зазначених земельних ділянок (а.с. 98-101). Також судом з'ясовано, що 29.03.2017 до нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за попереднім заповітом від 12.12.2013 після смерті [PERSON] (а.с.31, 80). Відповідно до листа нотаріуса № 112/02-14 від 13.06.2017, позивачам було розяснено, що у відповідності до п.1, п.2 ст.1235 ЦК України, заповідач склала заповіт на свій розсуд, цим позбавила права на спадкування дітей, які мають право на спадщину за законом (а.с121). Свідок [PERSON], яка є представником позивачів та надала згоду надавати показання, в судовому засіданні вказала, що з 14 жовтня 2013 року [PERSON] протягом трьох років проживала у неї. До зазначеного часу вона проживала у [PERSON] та [PERSON]. Коли її син [PERSON] привіз [PERSON], то вона перебувала у не доброму фізичному стані та потребувала операції. Після того як [PERSON] переїхала до неї в її будинок, то вона була виписана із домоволодіння відповідачів та приписана за її місцем проживання. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] їй пояснював, що її діти проживають у Росії, які не зможуть прийняти спадщину, а тому перший заповіт складався на [PERSON]. В подальшому [PERSON] заповіт склала на неї і земля б належала формально їй, а по суті власниками були б її діти [PERSON] та [PERSON] Під час проживання у неї в будинку, [PERSON] прооперували та пролікували. Протягом трьох років [PERSON] та [PERSON] не з'являлися та не цікавились життям [PERSON] В травні 2016 року [PERSON] та [PERSON] з'явилися та почали спілкуватися із [PERSON] В подальшому вона дізнається, що [PERSON] надано довіреність, яка завірена секретарем сільської ради [PERSON] щодо отримання орендної плати за її землю. Пересувалась [PERSON] важко, стан здоровя був задовільний. 31 липня 2016 року відповідачі забрали до себе [PERSON] Померла [PERSON] 02.10.2016 у будинку відповідачів із не зрозумілих для неї причин, так як коли вона виїжджала з будинку, то у неї був задовільний стан здоров'я. Вважає, що заповіт на відповідачів виданий під їх тиском щоб усунути заповіт, який попередньо був укладений на неї. Свідок [PERSON] надала показання, що приблизно у вересні 2016 року [PERSON] переїхала у будинок [PERSON] та її попросила щоб вона була свідком під час укладення заповіту. В подальшому вона прийшла у будинок [PERSON] де перебували [PERSON], [PERSON] та через певний час прийшов [PERSON] [PERSON] надала прочитати текст заповіту та запитала чи їм зрозумілий, на що усі відповіли, що зрозумілий. Заповіт читали вголос. Після цього вона, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], - особисто підписалися під текстом заповіту. [PERSON] під час укладення заповіту була при нормальній памяті, нормально спілкувалася та усвідомлювала свої дії. Будь-якого тиску зі сторони відповідачів або зі сторони інших осіб не було. [PERSON] та [PERSON] під час укладення заповіту перебували у сусідній кімнаті. Текст заповіту був на одному аркуші. Скільки примірників заповіту підписувала не памятає. Свідок [PERSON] надав показання, що він був свідком укладення заповіту [PERSON] Заповіт укладався у восени 2016 року. Свідком його покликала [PERSON] Заповіт укладався у будинку [PERSON] в присутності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] під час укладення заповіту перебували у сусідній кімнаті. Чи розяснювала секретар сільської ради права та обовязки свідкам не памятає. Заповіт читали вголос він, [PERSON] та [PERSON], які в подальшому підписали текст заповіту. Заповіт складався із однієї сторінки та у двох примірниках. [PERSON] укладала заповіт сама особисто, будь-якого тиску на неї не здійснювалось, була при памяті, могла усвідомлювати свої дії та керуватись ними. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання, що вона проживала по сусідству із [PERSON] Коли [PERSON] захворіла то молодший син запропонував продати будинок та переїхати до нього в м.Москву Російської Федерації. Через півтора року син привіз [PERSON] в село до [PERSON]. Після того діти взагалі не цікавились матірю. Через деякий час приїхав у село [PERSON], який забрав матір та завіз її [PERSON] У [PERSON] сильно хворіли ноги і вона не могла ходити, а тому постійно сиділа біля вікна будинку [PERSON] [PERSON] не доглядала належним чином за [PERSON] в тому числі забороняла використовувати їй обігрівач та погано її годувала. Сини [PERSON] проживають у м.Москві Російської Федерації та взагалі не цікавились долею матері, за що остання ображалася. Свідок [PERSON], яка працює секретарем Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області надала показання, що її повідомила [PERSON], що [PERSON] просить зайти. Зайшовши у будинок [PERSON], де проживала [PERSON], остання пояснила, що бажає укласти інший заповіт та заповісти земельні ділянки. На її запитання чому вона сюди переїхала, [PERSON] пояснила, що не може проживати у [PERSON] так як гроші у неї забрали і вона не може нікуди вийти, а кормили лише супом. Під час розмови [PERSON] пояснювала, що її дітей лише цікавить її земельні ділянки. Також [PERSON] вказала свідків, в присутності яких бажає укласти заповіт, а також необхідні дані для виготовлення тексту заповіту. Текст заповіту нею виготовлявся у приміщенні сільської ради на компютерній техніці. 9 вересня 2016 року вона прибула за місцем проживання [PERSON], яка проживала у будинку [PERSON], де складався заповіт в пристуності свідків [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] перебували в іншій кімнаті, оскільки їх попросила вийти. Візуального контакту із відповідачами у [PERSON] не відбувалось. Так як заповіт укладався за місцем проживання [PERSON], заповіт укладався в присутності свідків та за бажанням самого заповідача. Також у тексті заповіту є запис де саме укладався заповіт та коли він укладався. Заповіт в присутності свідків оголошувався вголос. [PERSON] та свідки особисто підписалися у двох примірниках заповіту. [PERSON] під час укладення заповіту була при розумі, усвідомлювала свої дії та могла керуватися ними. Будь-якого тиску [PERSON] ніким не вчинялося. З приводу не вірного зазначення прізвища [PERSON] та з приводу зазначення двічі прізвища «[PERSON] [PERSON]», а також «ділянка належить спадкодавцю на підставі державного акту на право державної власності на землю» , - зазначено нею помилково. Водночас вважає, що ці помилки не впливають на волевиявлення заповідача. Суд зазначає, що відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Судом встановлено, що фізична особа [PERSON] на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження, яке виклала у складеному заповіті 09.09.2016. Суд зазначає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України). За правилами ст. 1247 ЦК України передбачені загальні вимоги до форми заповіту. При цьому ч.2 ст.1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Як встановлено матеріалами спадкової справи, змістом заповіту від 09.09.2016, а також показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та секретарем сільської ради, яка посвідчувала заповіт, [PERSON] , що [PERSON] під час укладення заповіту усвідомлювала свої дії та могла керуватись ними, а отже мала право на заповіт та була особисто присутня при складанні заповіту. Згідно з висновком експерта № 44 від 01.03.2018 року, підпис від імені [PERSON], датованого 09.09.2016, посвідченого секретарем Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №375, виконаний [PERSON] Афанасієвною (а.с.62-67). Цей висновок не є таким, що має ознаки припущення, є однозначним, обґрунтованим, вмотивованим, а тому є належним та допустимим доказом, у розумінні глави 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Також спадкодавець [PERSON] з часу реєстрації заповіту (09.09.2016 року) і до часу своєї смерті (02.10.2016) нікому не повідомляла про вчинення щодо неї психічного чи фізичного тиску з боку спадкоємців, не повідомляла про це до правоохоронних органів, а також не сповіщала про обман, тобто будь-яких ознак неправомірних дій інших осіб. Таких осіб і конкретних дій щодо спадкодавця, вчинених такими особами, судом не встановлено, а тому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно із частиною 1 статті 1235 Цивільного кодексу України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Так, заповідач [PERSON] у складеному 09.09.2016 заповіті призначила своїми спадкоємцями [PERSON] та [PERSON]. Також суд зазначає, що мали місце укладення [PERSON] інших заповітів на [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були складені раніше. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 1254 Цивільного кодексу України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Таким чином відповідно до положень ст. 1254 ЦК України, заповіт складений 09.09.2016 [PERSON], скасовує всі попередні заповіти. Також заповіт як правочин, має відповідати всім вимогам, які звичайно пред'являються до правочинів, що містяться у статті 203 ЦКУкраїни. Найважливіша ознака заповіту випливає з самого його визначення і полягає в безпосередньому зв'язку заповіту з особою заповідача. Посвідчення заповітів посадовими особами органів місцевого самоврядування визначається Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про нотаріат». Порядок посвідчення заповітів посадовими особами органів місцевого самоврядування, крім норм Цивільного кодексу України та Закону України «Про нотаріат», регулюється в тому числі і Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 № 3306/5 (далі Порядок), з пункту 1.1 якого визначено, що перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат". Відповідно до 1.2. Порядку, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. За змістом статей 38, 42, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, державна реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Сільський, селищний, міський голова організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету. Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. В розділі ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, передбачено, що посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. В судовому засіданні досліджено оригінал заповіту від 09.09.2016, згідно якого було встановлено, що заповіт записаний секретарем сільської ради [PERSON] за допомогою загальноприйнятих технічних засобів у приміщенні сільської ради, а саме з використанням комп'ютерного набору та роздруківки. Суд з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] з'ясував, що у звязку із похилим віком [PERSON], а також її хворобою ніг, у звязку із чим не могла ходити, за її особистої згоди заповіт укладався за місцем проживання [PERSON] у будинку відповідачів за адресою вул.Козацька,4, с. Тишківка, Добровеличківського району, Кіровоградської області. Також за бажанням [PERSON] заповіт складався в присутності двох свідків, а саме [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що саме [PERSON] просила їх бути свідками при укладенні заповіту, що відповідає положенням ч. 1 ст.1253 ЦК України. Відповідно до п. 2.1. Порядку, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування (наприклад: "У зв'язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено за адресою: [ADDRESS]"). Крім того, відповідно до змісту заповіту [PERSON] попередньо ознайомлена з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, перебувала при здоровому розумі, ясній пам'яті, розуміла значення своїх дій. У наступних абзацах заповіту зазначено про те, що зміст статей 207, 1233-1236, 1241, 1247, 1248, 1253, 1254 ЦК України [PERSON] розяснено. Заповіт посвідчено о 09 год 00 хв 09.09.2016. Засвідчувальний напис підписано секретарем виконкому Тишківської сільської ради [PERSON] та скріплено печаткою Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області. Щодо посилання сторони позивачів на допущені секретарем Тишківської сільської ради [PERSON] описок при складанні оспорюваного заповіту, а саме у прізвищі свідка [PERSON], зазначення двічі прізвища [PERSON] та зазначення у заповіті "на право державної власності на землю", то суд з показань секретаря сільської ради [PERSON] з'ясував, що мають місце допущені в тексті заповіту технічні та граматичні помилки, однак на думку суду вони не змінюють самого змісту заповіту. Вказані помилки, що допустила секретар Тишківської сільської ради [PERSON], не можуть бути підставою для скасування волі заповідача. Відповідно до частини 2 статті 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що волевиявлення заповідача [PERSON], під час складання 09.09.2016 заповіту, було вільним і відповідало її волі. Проведена 01.03.2018 судово-почеркознавча експертиза №44 свідчить про той факт, що оскаржуваний заповіт підписувала саме [PERSON], що також підтверджено показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання недійсним заповіту, складеного 09.09.2016 [PERSON], посвідченого секретарем Тишківської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області та зареєстрованого в реєстрі за № 375. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тишківська сільська рада Добровеличківського району Кіровоградської області про визнання заповіту недійсним, у зв'язку із чим в їх задоволенні необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає вирішенню питання судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed