Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Відділу Державної виконавчої служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, Філії 05. Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.», [PERSON], Державного нотаріуса Першої Слов»янської Державної нотаріальної контори -Леус С.М., з участю третьої особи- Реєстраційної служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції Донецької області про визнання недійсними прилюдних торгів нежитлової будівлі, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації, визнання права власності, посилаючись на те, що 07 вересня 2006 року між нею і відповідачем - [PERSON] був укладений шлюб. Фактичні сімейні відносини між ними на теперішній час розірвано, вони проживають окремо. У період шлюбу за спільні кошти нею та відповідачем - [PERSON] було придбано нежитлову будівлю площею 41,8 кв.м., яка розташована за адресою:[ADDRESS]. На теперішній час в них постійно виникають конфлікти щодо користування та розпорядження спільним майном. На сьогоднішній день вони з відповідачем [PERSON] не можуть домовитися про порядок розділу спільного нерухомого майна. Більш того, в березні 2014 року вона дізналася що у Відділі Державної виконавчої Служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції знаходиться виконавче провадження про стягнення з відповідача - [PERSON] заборгованості за договорами позики. 18 березня 2014 року від державного виконавця ВДВС Слов'янського МРУЮ вона дізналася, що виконавче провадження знаходиться на стадії реалізації їх спільного майна - нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] за 57 240 грн. і вже на 20 березня 2014 року о 10.00 годині за адресою ВДВС Слов'янського міськрайонного управління юстиції призначено торги. Хоча про зазначені торги ні її, ні відповідача - [PERSON] заздалегідь не повідомляли. 20 березня 2014 року нею було подано позов до суду про поділ спільного майна подружжя. Про це виконавчу службу було повідомлено того ж дня. Проте не зважаючи на скарги та заяви, торги 20 березня 2014 року все одно були проведені. Так згідно до протоколу № 0514264-1 від 20.03.2014 року про проведення прилюдних торгів переможцем торгів став [PERSON]. Після цього 24 березня 2014 року державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Молжаніновою Р.М. було складено Акт про проведення прилюдних торгів згідно до якого власником нежитлової будівлі за адресою:[ADDRESS] є [PERSON]. Цього ж дня державним виконавцем були повернуті виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь [PERSON] та [PERSON] за договорами позики у зв'язку з тим, що у боржника не має іншого майна на яке можна звернути стягнення. 25 березня 2014 року на підставі Акту державного виконавця [PERSON] Державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Леус С.М. було видано свідоцтво і зареєстровано право власності у реєстрі речових прав. Як вже зазначалося вище спірне майно - нежитлова будівля площею 41,8 кв.м., яка розташована за адресою:[ADDRESS], було придбано під час шлюбу між нею та відповідачем - [PERSON] Відповідно до ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно ст.. 355 Цивільного Кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно ст. 372 ч.2 Цивільного Кодексу України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві власності є рівними. Відповідно до ст.ст.60, 70 ч.1 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи вищенаведені норми Сімейного кодексу України, виходить, що на момент проведення торгів нежитлова будівля за адресою : [ADDRESS] була спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] і відповідно їй належала ? нежитлової будівлі за адресою:[ADDRESS]. Згідно до ч.1 статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч.3 статті 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У відповідності до ч.1 статті 67 Сімейного кодексу України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Згідно до ч.5 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. В свою чергу нормою ч.1 статті 73 Сімейного кодексу України передбачено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до, ч.ч. 1, 2 ст. 366, ч.ч. 1 та 2 ст. 371 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого порушеного майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 п.п. 1), 2) ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту порушеного права є, в тому числі, визнання права, визнання правочину недійсним. Суд може захистити порушене право чи інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання цієї вимоги під час укладення правочину може бути підставою його недійсності. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1, п. 8) ст. 346 Цивільного кодексу України право власності на об'єкт власності може бути припинене, в тому числі, у випадку звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Згідно до статті 366 Цивільного кодексу України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Враховуючи норми цивільного кодексу України, виходить що для реалізації майна, що є у спільній сумісній власності, а в даному випадку нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS], необхідною умовою є згода іншого з подружжя, а в разі незгоди - виділення цієї частки в натурі шляхом пред'явлення позову. Проте ні стягувачі за виконавчими документами, ні державна виконавча служба відповідно до вимог закону не звертались до суду із заявами про виділення частки зі спільного майна подружжя, що свідчить про незаконність дій по проведенню торгів. Примусовий продаж майна боржника з прилюдних торгів носить характер правочину (є правочином купівлі-продажу), у якому сторону продавця представляє відповідний державний орган - виконавча служба. Договір купівлі-продажу майна з прилюдних торгів може бути оспорений з підстав недійсності правочинів, передбачених нормами ЦК України, особами, права яких на продане майно таким правочином порушені. Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 24 жовтня 2012 року по справі № 6-116цс12. Саме за таких обставин вважає проведені торги по реалізації нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском за адресою: [ADDRESS], які були проведені Філією 05 Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.» 20 березня 2014 року, недійсними. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Оскільки спірне Свідоцтво, видане Першою Слов'янською Державною нотаріальною конторою 25 березня 2014 року за реєстром № 2-319 про те, що [PERSON] належить на праві власності нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском площею 41,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано у реєстрі речових прав після його вчинення, а дане свідоцтво вона вважає недійсним, то вважає за необхідне також скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, на обґрунтування яких послалася на обставини, викладені у позовній заяві. Також вказала, що до 18 березня 2014 року їй дійсно нічого не було відомо про прилюдні торги. До самих торгів їй також не було відомо, що її чоловік [PERSON] мав боргові зобов»язання. Вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 07 вересня 2006 року до теперішнього часу, вони мають двох неповнолітніх дітей. Нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском, яка розташована за адресою- [ADDRESS] це майно, яке є їх загальним майном з чоловіком, яке вони придбали в період шлюбу за спільні кошти. Їй було відомо, що було рішення Третейського суду, яким за її чоловіком визнано право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою- [ADDRESS], але вона вважала, що оскільки це рішення постановлено в період їх шлюбу, то її права, як співвласника нерухомого майна, не порушуються. Просить суд визнати недійсними прилюдні торги по реалізації нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском за адресою: [ADDRESS], які були проведені Філією 05 Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.» 20 березня 2014 року. Визнати недійсним акт про проведені прилюдні торги від 24 березня 2014 року, складений державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Молжаніновою Р.М., згідно якого [PERSON] визнано покупцем нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском за адресою: [ADDRESS]; Визнати недійсним Свідоцтво, видане Першою Слов'янською Державною нотаріальною конторою 25 березня 2014 року за реєстром № 2-319 про те, що [PERSON] належить на праві власності нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском площею 41,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS]; Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS]; Визнати спільною сумісною власністю подружжя нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS]; Визнати за нею право власності на ? частину нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? частину нежитлової будівлі нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 1 квітня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглядати справу без його участі. Позовні вимоги він підтримує. Просить розглядати справу з участю його представника [PERSON] ( а.с. 27). Представник відповідача [PERSON]- [PERSON], яка діє на підставі Довіреності від 25 березня 2013 року ( а.с. 26) визнала повністю позовні вимоги [PERSON] та вказала, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2006 року до теперішнього часу, мають двох неповнолітніх дітей. На момент придбання нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS]. вони мешкали разом, вели спільне господарство. Про дату проведення прилюдних торгів, а саме 20 березня 2014 року, [PERSON] не знав. [PERSON] повідомив позивача про те, що майно виставлено на прилюдні торги, в момент чергового конфлікту між ними. Не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] Представник відповідача - Відділу Державної виконавчої служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції Донецької області - Молжанінова Р.М., яка діє на підставі Довіреності від 30 вересня 2014 року не визнала позовні вимоги [PERSON] та суду пояснила, що у Відділі державної виконавчої служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції перебувало зведене виконавче провадження щодо стягнення заборгованості з [PERSON] на користь громадян, банківських установ та держави. До складу зведеного виконавчого провадження входив Виконавчий лист № 2-2286, виданий 03 листопада 2011 року Слов»янським міськрайонним судом Донецької області про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 50786, 74 грн, виконавчий лист № 2/0514/64 виданий 22 червня 2012 року Слов»янським міськрайонним судом Донецької області про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 127072, 24 грн. За вищевказаними виконавчими документами 10 листопада 2011 року та 03 серпня 2012 року державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» винесені Постанови про відкриття виконавчого провадження та встановлено строк до семи днів з моменту винесення постанови для самостійного виконання рішення суду. В наданій державним виконавцем строк боржником рішення суду самостійно не виконано. 10 серпня 2012 року державним виконавцем вказані виконавчі провадження у відповідності до вимог ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» об»єднані в зведене виконавче провадження. В зв»язку з тим, що [PERSON] самостійно рішення суду не виконав, державним виконавцем розпочато примусове виконання. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на майно боржника. Звернення стягнення допускається виключно на майно, що належить боржнику на праві приватної власності. Згідно ч.1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації». Згідно повідомлення КП «Бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно6 цілу квартиру по [ADDRESS] та цілу нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском по [ADDRESS], що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 22164002 від 16 березня 2009 року. На підставі Рішення Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду № 174/08 від 30 травня 2008 року та Ухвали Краматорського міського суду Донецької області № 6-27 від 24 лютого 2009 року. Згідно Рішення Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду № 174/08 від 30 травня 2008 року, на яке посилається позивач [PERSON] вбачається, що [PERSON] в період 2003-2004 р. будував торговельний павільйон- магазин, нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском за адресою - [ADDRESS] за власні гроші та своїми силами, що підтверджується свідченням свідка [PERSON] Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] займав у неї гроші 1000 долларів США для закупівлі будівельних матеріалів на будівництво магазину за адресою- [ADDRESS]. [PERSON] будував магазин ще до шлюбу з [PERSON] Позивач [PERSON], яка уклала шлюб з [PERSON] 07 вересня 2006 року вводить в оману суд, коли вказує, що за спільні з [PERSON] гроші було придбано майно: нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском по [ADDRESS] і воно є спільною власністю подружжя. Вказане майно неможливо розглядати, як спільно нажите, а тому пред»явлений позов є безпідставний, необгрунтований та такий, що задоволенню не підлягає. Крім того, під час здійснення виконавчих дій пов»язаних з арештом, описом та реалізацією нерухомого майна, яке належало боржнику [PERSON], державним виконавцем дотримано всіх норм чинного законодавства. Просить суд відмовити позивачу у визнанні недійсними прилюдних торгів по реалізації нежитлової будівля з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском за адресою - [ADDRESS], що належало [PERSON] та визнанні недійсним Акту про проведення прилюдних торгів від 24 березня 2014 року. Представник відповідача -Філії 05 Приватного підприємства «НИВА-В.Ш» неодноразово повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, але до судового засідання не з»явився. 21 липня 2014 року від Директора Філії 05 ПП «Нива-В.Ш.» надійшов Відгук на позовну заяву [PERSON], в якій він вказав, що позовні вимоги [PERSON] до Спеціалізованої торгівельної організації ПП «Нива-В.Ш.» в особі Філії 05 при наданні останьою послуг по організації та проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском, загальною площею 41,8 кв.м, що розташована за адресою- [ADDRESS], яка належала [PERSON] не підлягають задоволенню. Реалізація арештованого майна відноситься до повноважень Державної виконавчої служби, тоді як ПП «Нива-В.Ш.» в особі філії в даному випадку №05 лише організовує та проводить дії по організації та проведенню прилюдних торгів з реалізації такого майна по договору з Державною виконавчою службою. Дії по організації та проведенню прилюдних торгів по реалізації вищезазначеного арештованого нерухомого майна, проводились згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802. «Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна», від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та згідно ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» і п. 1.4 «Положення», що передбачено Генеральним договором №4 від 23 січня 2012 року, укладеним між Міністерством юстиції України та ПП «Нива-В.Ш.» Так, 18 лютого 2014 року на конкурсі між спеціалізованими торгівельними організаціями Філією 05 ПП «Нива-В.Ш.» отримано право реалізувати спірне майно, на підставі чого було отримано Заявку на пакет документів на реалізацію майна. 24 лютого 2014 року згідно заявки вх. 18/02-13 від 18 лютого 2014 року між ПП «Нива-В.Ш.» в особі філії 05 та ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції було укладено Договір № 0514264 від 24 лютого 2014 року про надання послуг по організації та проведенню прилюдних торгів реалізації арештованого нерухомого майна. На виконання умов п.3.11 «Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна» від 27 жовтня 1999 року № 68/5, 04 березня 2014 року листом вих. № 864 письмово було проінформовано відділ ДВС та сторони виконавчого провадження ( боржника та стягувача) про місце, дату, час проведення прилюдних торгів та початкову вартість майна. 13 березня 2014 року вих № 1040 повторно було повідомлено відділ ДВС та сторони виконавчого провадження ( боржника та стягувача) про місце, дату та час проведення прилюдних торгів та початкову вартість майна. Стосовно повідомлення про проведення прилюдних торгів позивача [PERSON] повідомляє, що лист про проведення прилюдних торгів не було направлено [PERSON] у зв»язку з тим, що відповідно до Заявки на реалізацію арештованого майна ВДВС Слов»янського МРУЮ стороною виконавчого провадження ( боржником) виступає саме [PERSON]. Також слід звернути увагу на те, що у виконавчих документах, на виконання яких проводилась реалізація арештованого майна боржником виступає саме [PERSON]. А, враховуючи той факт, що [PERSON] не є ані робітником виконавчої служби, ані боржником, ані стягувачем, спеціалізована торгівельна організація не має права надати їй відомості, які є відомостями виконавчого провадження, тому згідно до п.3.11 «Положення» «Спеціалізована організація письмово повідомляє державного виконавця, стягувача, боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна…», з чого випливає, що вимога щодо повідомлення позивачки по справі не грунтуються на положеннях Закону. Призначені на 20 березня 2014 року прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна відбулися, що підтверджується Протоколом № 0514264-1 від 20 березня 2014 року ( а.с. 80-90). Відповідач [PERSON] - не визнав позовні вимоги [PERSON] та суду пояснив, що він у встановленому законом порядку, з прилюдних торгів 20 березня 2014 року придбав нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском за адресою- [ADDRESS], що належало [PERSON] Вважає, що при проведенні прилюдних торгів не було будь-яких порушень законодавства та підзаконних актів, які саме і регулюють процедуру проведення прилюдних торгів. Однак, позивачка [PERSON] в обгрунтування своїх вимог посилається на те, що зазначена нежитлова будівля придбана нею під час шлюбу з [PERSON], тобто належить їй на праві спільної сумісної власності, тому і вимагає визнати недійсними прилюдні торги та акти, що були видані на підставі цих торгів. Вважає такі вимоги [PERSON] незаконними, які спростовуються наступним. В уточненій позовній заяві [PERSON] зазначає, що вона 18 березня 2014 року дізналась від державного виконавця про те, що нежитлова будівля за адресою: [ADDRESS] знаходиться на стадії реалізації за ціною 57240,00 грн і вже на 20 березня 2014 року о 10.00 годині за адресою ВДВС Слов»янського МРУЮ призначені прилюдні торги. Тобто, про дату та час проведення прилюдних торгів позивач була повідомлена, однак, ніяких заяв про своє право на майно, що було виставлене на торги, [PERSON] не подавала ані державному виконавцю, ані організатору торгів. Цей факт свідчить про те, що позивачка в дійсності не має ніяких претензій на майно, що підлягало реалізації. Тому її посилання на ст.ст. 203, 215 ЦК України щодо недійсності правочину з реалізації вищезазначеної нежитлової будівлі на прилюдних торгах, є безпідставним. Крім того, необгрунтованість позовних вимог позивачки [PERSON] та її ствердження, що нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском площею 41,8 кв.м, що розташована в [ADDRESS] була придбана нею під час шлюбу з [PERSON], тобто належить їй на праві спільної сумісної власності, спростовується рішенням Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду від 30 травня 2008 року по справі № 174/08 за позовом [PERSON] до ТОВ «Компанія»Лідер-Трейд» про визнання права власності на нежитлову будівлю. Даним рішенням суд задовольнив позовні вимоги позивача та визнав за ним право власності на об»єкт нерухомості-нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, площею 41,8 кв.м, яка розташована в [ADDRESS]. Згідно цього рішення судом встановлено, що на підставі рішення сесії Слов»янської міської Ради від 29 травня 2002 року приватне підприємство «Новий проект» є землекористувачем земельної ділянки за адресою- [ADDRESS] площею 0,082га. На цій ділянці був розміщений торговий павільон, який є об»єктом некапітального будівництва. З дозволу землекористувача та власника павільону в період з 2003 по жовтень 2014 року, використовуючи конструкції павільону, позивач [PERSON] шляхом будівництва створив об»єкт нерухомості -нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, що розташована в [ADDRESS]. У зв»язку з тим, що ПП «Новий проект» приєдналось до ТОВ «Компанія «Лідер-Трейд», позивач не міг оформити право власності на створене майно. 06 жовтня 2004 року виконком Слов»янської міської ради прийняв Рішення №593 про переоформлення документів на земельну ділянку за адресою- [ADDRESS] на ТОВ «Компанія «Лідер-Трейд». Таким чином, вказаним рішенням Третейського суду встановлений факт створення [PERSON] у період з 2003 року по жовтень 2004 року зазначеної нежитлової будівлі. В розумінні ст. 61 ЦПК України такі факти мають преюдиційне значення та не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні 30 вересня 2014 року позивач [PERSON] також підтвердила ту обставину, що вона жодним чином не приймала участі у створенні спірного нерухомого майна та в цей час ( у період з 2003 року по жовтень 2004 року) навіть не була знайома з [PERSON] Нерухоме майно було створено безпосередньо [PERSON] його силами та за рахунок його коштів, коли той перебував у шлюбі зовсім з іншою жінкою. Враховуючи, що позивачка жодним чином не приймала участі у створенні спірного майна, вважає її позовні вимоги безпідставними та незаконними. Відповідач- Державний нотаріус Першої Слов»янської державної нотаріальної контори Леус С.М. до судового засідання не з»явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 19 серпня 2014 року від Першої Слов»янської державної нотаріальної контори надійшла Заява, в якій просять суд розглянути справу без участі представника нотаріальної контори, заперечень та зауважень не мають ( а.с. 112). Представник третьої особи - Реєстраційної служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції Донецької області до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 11 серпня 2014 року від Реєстраційної служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції надійшла Заява, в якій просять суд розглянути справу без участі їх представника ( а.с. 111). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], Відділу Державної виконавчої служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, Філії 05. Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.», [PERSON], Державного нотаріуса Першої Слов»янської Державної нотаріальної контори Леус С.М., з участю третьої особи- Реєстраційної служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, про визнання недійсними прилюдних торгів нежитлової будівлі, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації, визнання права власності підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено в судовому засіданні 07 вересня 2006 року між позивачем [PERSON] і відповідачем - [PERSON] був укладений шлюб. ( а.с.6). Фактичні сімейні відносини між ними на теперішній час припинені, вони проживають окремо, але шлюб до теперішнього часу між ними не розірваний У період шлюбу за спільні кошти позивачем [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було придбано нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS]., яка складається з: нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском, загальною площею 41,8 кв.м, ( а.с.7-9). Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] -[PERSON], яка пояснила, що саме в період шлюбу та за спільні кошти було придбане нерухоме майно, а саме : нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS]., яка складається з: нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском, загальною площею 41,8 кв.м, позивачем та відповідачем [PERSON] У відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України «Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню». Оскільки, в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] повністю визнала позовні вимоги [PERSON], а також підтвердила той факт, що нерухоме майно, яке було реалізовано з прилюдних торгів 20 березня 2014 року є спільною сумісною власністю подружжя - позивача та відповідача [PERSON], то у суду є всі підстави для визнання вказаного нерухомого майна загальною, спільною власністю подружжя. Відповідно до ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно ст.355 Цивільного Кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Вказані вище обставини свідчать про те, що нежитлова будівля площею 41,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]., яка складається з: нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском, загальною площею 41,8 кв.м, ( а.с.7-9) є спільною сумісною власністю подружжя: позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Цей висновок суду сторонами по справі не спростовано і на наявність доказів, які б спростовували цей висновок, вони в судовому засіданні не посилаються. Суд не приймає до уваги ствердження представника відповідача - ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції Донецької області Молжанінової Р.М. та відповідача [PERSON] в тій частині, що «реалізоване 20 березня 2014 року з прилюдних торгів нерухоме майно належить на праві особистої власності відповідачу [PERSON] і не є спільним майном подружжя позивача та [PERSON], оскільки як вбачається з Рішення Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду № 174/08 від 30 травня 2008 року, на яке посилається позивач [PERSON] , [PERSON] в період 2003-2004 р. будував торговельний павільйон - магазин, нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском за адресою - [ADDRESS] за власні гроші та своїми силами, що підтверджується свідченням свідка [PERSON] та [PERSON]» ( а.с. ) з наступних підстав. У відповідності до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини», то суд вважає, що посилання представника відповідача - Молжанінова Р.М. та відповідача [PERSON] на Рішення Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду № 174/08 від 30 травня 2008 року є безпідставним, оскільки ст. 61 ЦПК України не розповсюджується на рішення Третейських судів і доводи, викладені в рішенні Третейського суду не можуть розглядатися судом, як встановлені факти, які не потребують доказування в судах загальної юрисдикції. Тобто, в даному випадку факти, викладені в рішенні третейського суду не будуть мати преюдиціального значення для вирішення цивільної справи у суді загальної юрисдикції. Тому суд приходить до висновку, що ствердження державного виконавця Молжанінової Р.М. та відповідача [PERSON] в тій частині, що спірне нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]., та складається з: нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском, загальною площею 41,8 кв.м, ( а.с.7-9) є особистою власністю відповідача [PERSON] не заслуговують уваги і суперечать ствердженням позивача та представника відповідача - [PERSON], яка в судовому засіданні визнала, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, набуте ними при спільному житті та за спільні кошти, а саме позивача та відповідача [PERSON] Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя ( тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ( Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13). Як пояснили в судовому засіданні позивач та представник відповідача [PERSON]- [PERSON] вказане нерухоме майно було придбане подружжям - [PERSON] та [PERSON] саме в період шлюбу, спільного мешкання та за спільні кошти їх сім»ї. Доказів, які б спростовували ці свідчення відповідачі - представник ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції- Молжанінова Р.М. та [PERSON] до суду не надають та на їх наявність не посилаються. Також, слід зауважити, що Рішення Північно-Донбаського постійно діючого Третейського суду № 174/08 від 30 травня 2008 року на підставі якого за відповідачем [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно, а саме: на нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] постановлено також в період, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, спільно мешкали та вели спільне господарство. Окрім того, у відповідності до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» п.2 «Момент виникнення права власності на річ ( майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення ( набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у Главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів. Право власності на новостворене нерухоме майно ( житлові будинку, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації з моменту прийняття його до експлуатації: коли ж право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації. Згідно з ч.1 ст. 181 ЦК України « Нерухомі та рухомі речі»» До нерухомих речей ( нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об»єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення». Згідно зі ст. 182 ЦК України «Державна реєстрація прав на нерухомість» ч.1 « Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації». Ч.2 ст. 182 ЦК України « Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов»язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом». Правочин, який підлягає державній реєстрації, вважається вчиненим лише з моменту його державної реєстрації. Тобто, при недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину, у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обов»язковою, такий правочин вважається неукладеним, а отже, не має юридичної сили. Тобто цивільні права і обов»язки у сторін такого правочину можуть виникати тільки з моменту його реєстрації ( дати внесення відповідного запису у документи, де фіксується реєстрація). За приписами ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 ( зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об»єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації власності ( Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав»), що повністю спростовує ствердження відповідача [PERSON] та представника ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції - Молжанінової Р.М. в тій частині, що право власності відповідач [PERSON] на спірне нерухоме майно набув у період 2003-2004 роках, коли ще не перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» місто Слов»янськ № 22164002 від 16 березня 2009 року [PERSON] зареєстрував своє право власності - на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском площею 41,8 кв.м, що розташовано за адресою [ADDRESS] 16 березня 2009 року за реєстраційним номером 26731658 ( а.с. 7), тобто у відповідності до вимог ст. 182, ч.4 ст. 334 ЦК України право власності на вказане нерухоме майно виникло з дня державної реєстрації, тобто з 16 березня 2009 року, а саме в період коли позивач та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство та разом мешкали однією сім»єю. Вказані обставини в судовому засіданні відповідачами - представником ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції та [PERSON] належним чином не спростовані. Згідно із ч.3 ст. 368 ЦК України та ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності ( Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України за друге півріччя 2013 року від 1 лютого 2014 року). На підставі вищевикладеного суд приходить до обгрунтованого висновку, що нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]., та складається з: нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском, загальною площею 41,8 кв.м, є спільною сумісною власністю подружжя - позивача та відповідача [PERSON] і тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню повністю. Також судом встановлено, що 10 листопада 2011 року Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції Донецької області винесені Постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики 47829,00 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 2179,65 грн, а також судових витрат, а саме: судового збору 500,00 грн, витрат на ІТЗ розгляду справи 120,00 грн та витрат, пов»язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 158,00 грн ( а.с. 12). 03 серпня 2012 року Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції Донецької області винесені Постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики 119481,00 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 4735,37 грн, а також судових витрат 1362,16 грн, а також витрат на отримання правової допомоги в сумі 1493,81 грн ( а.с. 13). 15 листопада 2011 року державним виконавцем винесена Постанова про арешт нерухомого майна боржника - нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском загальною площею 41,8 кв.м по [ADDRESS]. 16 грудня 2011 року державний виконавець описав нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском загальною площею 41,8 кв.м по [ADDRESS]. 11 листопада 2013 року всі необхідні матеріали щодо нежитлової будівля з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском загальною площею 41,8 кв.м по [ADDRESS] у відповідності до Інструкції з організації примусового виконання рішень були направлені державним виконавцем на реалізацію. Згідно Договору № 0514264 від 24 лютого 2014 року вказане майно [PERSON] знаходилось на реалізації спеціалізованої організації ПП «Нива-В.Ш.» Прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна боржника були призначені на 20 березня 2014 року за адресою - [ADDRESS]. Згідно Протоколу № 0514264-1 від 20 березня 2014 року та квитанції від 20 березня 2014 року 21 березня 2014 року нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском, загальною площею 41,8 кв.м,, що знаходиться за адресою- [ADDRESS] продано. Так згідно до Протоколу № 0514264-1 від 20 березня 2014 року про проведення прилюдних торгів переможцем торгів став [PERSON]. 24 березня 2014 року державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Молжаніновою Р.М. було складено Акт про проведення прилюдних торгів згідно до якого власником нежитлової будівлі за адресою:[ADDRESS] є [PERSON]. Цього ж дня державним виконавцем були повернуті виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь [PERSON] та [PERSON] за договорами позики у зв'язку з тим, що у боржника не має іншого майна на яке можна звернути стягнення. 25 березня 2014 року на підставі Акту державного виконавця [PERSON] Державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори Леус С.М. було видано свідоцтво і зареєстровано право власності у реєстрі речових прав. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного Кодексу України, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для визнання торгів недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України позивачем зазначено недодержання державним виконавцем та Філією 05 "Спеціалізованої торгівельної організації-ПП «Нива-В.Ш." при проведенні прилюдних торгів норм Закону України «Про виконавче провадження», Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в зазначеному Міністерстві 02 листопада 1999 року за № 745/4838, а також норм ЦК України. Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій регулювалися Законом України «Про виконавче провадження» , Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 21 квітня 2005 року, Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5. Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхнє права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження. Разом із тим аналіз Закону України «Про виконавче провадження» й Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 21 квітня 2005 року, свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна. Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір. Правила ж проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в зазначеному Міністерстві 02 листопада 1999 року за № 745/4838. Цим Тимчасовим положенням визначено, що прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.2 Тимчасового положення), та передбачені певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна); по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів. Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги. Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням. Примусовий продаж майна боржника з прилюдних торгів носить характер правочину ( є правочином купівлі-продажу), у якому сторону продавця представляє відповідний державний орган - виконавча служба. Договір купівлі-продажу майна з прилюдних торгів може бути оспорений з підстав недійсності правочинів, передбачених нормами ЦК України, особами, права яких на продане майно таким правочином порушені. (Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 24 жовтня 2012 року по справі № 6-116цс12). Відповідно до частини1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 203 ЦК України. Згідно правової позиції, висловленої в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року №6-174 цс 12, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна та ураховуючи особливості передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином. Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ст.ст. 203 та 215 ЦК України. Як встановлено судом нерухоме майно - нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: Донецька область [ADDRESS] придбано під час шлюбу між позивачем та відповідачем - [PERSON], за спільні кошти та є спільною, сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно ст. 355 Цивільного Кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно ст. 372 ч.2 Цивільного Кодексу України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві власності є рівними. Відповідно до ст.ст.60, 70 ч.1 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи вищенаведені норми Сімейного кодексу України, виходить, що на момент проведення торгів нерухоме майно - нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: Донецька область [ADDRESS] було спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] і відповідно позивачці належала ? нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS]. Згідно до ч.1 статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч.3 статті 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У відповідності до ч.1 статті 67 Сімейного кодексу України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Згідно до ч.5 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. В свою чергу нормою ч.1 статті 73 Сімейного кодексу України передбачено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Але, як встановлено в судовому засіданні 15 листопада 2011 року державним виконавцем винесена Постанова про арешт нерухомого майна боржника - нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском площею 41,8 кв.м по [ADDRESS], 16 грудня 2011 року державний виконавець описав нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском площею 41,8 кв.м по [ADDRESS], тобто фактично арештував та описав не тільки приналежне боржнику [PERSON] майно, а і майно, яке належить на праві власності позивачу [PERSON]. Відповідно до, ч.ч. 1, 2 ст. 366, ч.ч. 1 та 2 ст. 371 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого порушеного майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 п.п. 1), 2) ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту порушеного права є, в тому числі, визнання права, визнання правочину недійсним. Суд може захистити порушене право чи інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання цієї вимоги під час укладення правочину може бути підставою його недійсності. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1, п. 8) ст. 346 Цивільного кодексу України право власності на об'єкт власності може бути припинене, в тому числі, у випадку звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Згідно до статті 366 Цивільного кодексу України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Враховуючи норми цивільного кодексу України, виходить що для реалізації майна, що є у спільній сумісній власності, а в даному випадку нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS], необхідною умовою є згода іншого з подружжя, в даному випадку позивача [PERSON], а в разі незгоди - виділення цієї частки в натурі шляхом пред'явлення позову. Проте ні стягувачі за виконавчими документами, ні державна виконавча служба відповідно до вимог закону не звертались до суду із заявами про виділення частки зі спільного майна подружжя, що свідчить про незаконність дій по проведенню торгів. Вказані вище обставини представником відповідача - ВДВС Слов»янського міськрайонного управління юстиції в Донецькій області не заперечувались. Саме за таких обставин суд приходить до обгрунтованого висновку, що проведені торги по реалізації нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском площею 41,8 кв.м за адресою: [ADDRESS], які були проведені Філією 05 Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.» 20 березня 2014 року є недійсними. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Оскільки спірне Свідоцтво, видане Першою Слов'янською Державною нотаріальною конторою 25 березня 2014 року за реєстром № 2-319 про те, що [PERSON] належить на праві власності нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском площею 41,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано у реєстрі речових прав після його вчинення, а дане свідоцтво є недійсним, то суд приходить до висновку за необхідне також скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS]., задовольнивши позовні вимоги і в цій частині. Суд не може погодитися з посиланнями відповідача [PERSON] на статтю 388 ЦК України, оскільки у відповідності до цієї норми закону майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. В свою чергу добросовісний набувач - це особа, яка не знала та не могла знати про права третіх осіб на майно, яке ним придбано. Однак, як встановлено в судовому засіданні і не спростовано відповідачами, [PERSON] знав про те, що існує спір про право власності на нерухоме майно. Позивач та представник [PERSON] були присутні на торгах і поставили [PERSON] до відома про те, що майно, яке він збирається придбати на торгах є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Також [PERSON] перед торгами було подано Заяву від 20 березня 2014 року до ВДВС Слов»янська з вимогою відкласти торги у зв»язку з тим, що це майно спірне ( а.с. 155). Також в даному випадку необхідно встановити пряму залежність наявності статусу добросовісного набувача від дотримання вимог закону при виконанні судових рішень. А оскільки, суд прийшов до обгрунтованого висновку, що при реалізації нежитлового приміщення за адресою- [ADDRESS] не було дотримано вимог законодавства України, тому тільки наявності статусу добросовісного набувача недостатньо для того, щоб застосувати норму статті 388 ЦК України. Верховний Суд України ( Постанова від 24 жовтня 2012 року по справі № 6-116цс12) та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ» ( Ухвала від 01 лютого 2012 року по справі № 6-33530св11) тлумачать положення частини 2 статті 388 ЦК України, як заборона на витребування тільки того майна, продаж якого було проведено у чіткій відповідності до законодавства України, тобто при повному дотриманні порядку, встановленого для виконання судових рішень. У зв»язку з цим шляхом встановлення порушень закону при виконанні судових рішень та застосування до результатів публічних торгів правового регулювання угод, суди надали повноцінні механізми повернення майна від нового набувача, наприклад, шляхом визнання прилюдних торгів недійсними. Як вказано вище, судом встановлено, що на момент проведення торгів - 20 березня 2014 року нерухоме майно, а саме нежитлова будівля з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, розташована за адресою: [ADDRESS], позначене в плані БТІ літерами А-1,а, а-1, а-2 була спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON], оскільки було придбане подружжям у період зареєстрованого шлюбу разом та на спільні кошти. Вказаний факт підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 березня 2009 року ( а.с. 7), а також було підтверджено в судовому засіданні представником відповідача [PERSON] - [PERSON] Вартість спільного загального майна подружжя, що підлягає розподілу сторони оцінюють за домовленістю у 40000 грн. В судовому засіданні позивач та представник відповідача [PERSON] -[PERSON] не заперечували проти такої вартості спірного нерухомого майна. У відповідності зі ст. 70 Сімейного кодексу України кожній зі сторін на праві власності належить 1/2 частина зазначеного майна. Оскільки вартість спільного майна подружжя - 40000,00 грн, то у відповідності до ст. 70 Сімейного Кодексу України частина кожного з подружжя складає 20000,00 грн. Згідно ст. 71 ч.1 Сімейного Кодексу України „Майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі". У відповідності до вимог ст. 372 ЦК України ч.1 «Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними» ч.2 «У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення». ч.3 « У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється». Оскільки в судовому засіданні встановлено, що сторони фактично домовилися про розділ спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що слід проізвести розділ спільного майна подружжя - [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на ? частину нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: Донецька область [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину нежитлової будівлі з тамбуром, ганком, контейнером і кіоском, яка позначена в плані БТІ літерами (А-1, а, а 1, а 2) площею 41,8 кв.м., розташована за адресою: Донецька область [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved