Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

До Зіньківського районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] із позовною заявою до Зіньківського виробничого управління житлового комунального господарства, Міського комунального підприємства "Зіньківський комунгосп ", Зіньківської міської ради Полтавської області про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У позовній заяві та в судовому засіданні позивач вказала, що працювала на посаді головного бухгалтера в Зіньківському виробничому управлінні житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради. 5 червня 2012 року відповідно до наказу №25-к по Зіньківському ВУЖКГ була звільнена ыз займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення з роботи Зіньківське ВУЖКГ нарахувало їй заробітну плату в сумі 14685,60 грн.. Відповідно до поданої нею заяви із заборгованої їй суми було утримано 539,00 грн. за комунальні послуги, а 1996,00 грн. було виплачено позивачу Зіньківським ВУЖКГ через банк. Позивач вказує, що на даний час заборгованість по нарахованій заробітній платі складає 12150,60 грн. Крім того, за час роботи в Зіньківському ВУЖКГ їй невірно нараховували заробітну плату. Позивач вказує, що нерозрахунок в день звільнення є порушенням закону, оскільки, відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець повинен виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в ч. 1 ст. 116 КЗпП України. А саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 та Рішення Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, у зазначені в ст. 116 КЗпП України строки, підприємство, установа, організація, згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку включно. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На даний час сума середнього заробітку, який відповідачі зобов'язані сплатити на його користь за час затримки розрахунку, з 18 вересня 2012 року по 1 липня 2013 року складає 10 917 грн. 20 коп.. Також позивач вказав, що 20 квітня 2012 року Зіньківським ВУЖКГ та МКП "Зіньківський комунгосп" укладено договір про спільну діяльність. З травня 2012 року Зіньківським ВУЖКГ та МКП "Зіньківський комунгосп" укладено договір про зміну сторони у зобов'язанні. Заміну сторони у зобов'язанні здійснено шляхом заміни Зіньківського ВУЖКГ на МКП "Зіньківський комунгосп" по договорах про надання комунальних послуг населенню по водопостачанню та водовідведенню. Відповідно до договору кошти, які сплачувались споживачами за надані комунальні послуги, в тому числі до укладення вказаних договорів, почали перераховуватись на рахунок МКП "Зіньківський комунгосп". Зіньківське ВУЖКГ було повністю позбавлене всіх доходів, за ним же виконувані роботи, надані житлово-комунальні послуги, працівники, які виконували цю роботу, позбавлені винагороди за працю. Позивачка вважає, що цими діями службових осіб Зіньківське ВУЖКГ умисно штучно було поставлене в скрутне фінансове становище, внаслідок чого воно й не виплачувало їй заробітну плату та не розрахувалось з ним своєчасно при звільненні. Тому позивачка, [PERSON] вказує, що відповідачем у даній справі має бути не тільки Зіньківське виробниче управління житлово-комунального господарства, а й Міське комунальне підприємство "Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради. Згідно позовної заяви про збільшення позовних вимог вказано, що станом на 16 вересня 2013 року затримка виплат належних сум при звільненні становить 323 робочих дні, середній заробіток становить 223,18 грн. На даний час сума середнього заробітку, який відповідачі зобов'язані сплатити на її користь за час затримки розрахунку, з 6 червня 2012 року по 16 вересня 2013 року, складає вже не 54678,12 грн., а 72087,14 грн.. Представник відповідача Зіньківського виробничого управління житлового комунального господарства, Грибовод О.М., в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, пояснивши, що згідно рішення двадцятої (позачергової) сесії шостого скликання Зіньківської міської ради від 05 червня 2012 року МКІІ „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади Зіньківської міської ради суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, які можуть забезпечити виконання обов'язків, визначених у частині другій статті 21 Закону України „Про житлово-комунальні послуги". Щодо Зіньківського ВУЖКГ прийнято рішення про його ліквідацію. Представник відповідача Міського комунального підприємства "Зіньківський комунгосп" Тараненко С.О., в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, пояснивши, що Міське комунальне підприємство „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради не визнає заявлені [PERSON], позовні вимоги з наступних підстав: [PERSON] працювала в Зіньківському ВУЖКГ до 5 червня 2012 року. [PERSON] звільнена з Зіньківського ВУЖКГ на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. В трудових відносинах з міським комунальним підприємством „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради [PERSON] не перебувала, а тому і заборгованість по заробітній платі перед нею відсутня. 20 грудня 2011 року рішенням тринадцятої (позачергової) сесії шостого скликання Зіньківської міської ради було утворено міське комунальне підприємство „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради. 6 червня 2012 року рішенням двадцятої (позачергової) сесії шостого скликання на баланс МКІІ „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради на праві господарського відання було передано окремо визначене майно, що є власністю територіальної громади Зіньківської міської ради. Майно Зіньківського ВУЖКГ залишилося в його власності. МКП „Зіньківський комунгосп " Зіньківської міської ради не являється правонаступником Зіньківського ВУЖКГ, а є самостійною юридичною особою, наділеною майном і повноваженнями. При створенні МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради та формування його майна передаточний баланс між Зіньківським ВУЖКГ та МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради не складався. МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради не приймав і у будь-який спосіб не оформляв прийняття на себе зобов'язань Зіньківського ВУЖКГ перед його працівниками. 20 квітня 2012 року Зіньківським ВУЖКГ та МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради укладено договір про спільну діяльність. Згідно п.2.2 даного Договору, спільна діяльність Сторін здійснюватиметься відповідно до узгодженого комплексу заходів, які визначають склад, строки, етапи і умови проведення спільної діяльності. Згідно п.2.7 Сторони зобов'язуються забезпечувати один одному, у разі необхідності, проведення попередньої оплати за енергоносії (на підставі укладених Сторонами відповідних договорів з їх постачальниками) проведення робіт, надання інших видів послуг і робіт з метою виконання цілей даного договору в необхідних розмірах. Договором про спільну діяльність не передбачено виплату заробітної плати міським комунальним підприємством „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради працівникам Зіньківського ВУЖКГ. З метою оплати рахунків фінансово-господарської діяльності Зіньківського ВУЖКГ 03 травня 2012 року між Зіньківським ВУЖКГ та МКІІ „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради укладено договір про заміну сторони у зобов'язанні. На підставі рішення районної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Зіньківської районної державної адміністрації від 25 травня 2012 року та рішення виконавчого комітету Зіньківської міської ради № 148 від 28 травня 2012 року були погоджені укладені між Зіньківським ВУЖКГ та МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради договори оренди, про надання послуг та про заміну сторони у зобов'язанні міським комунальним підприємством „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради, в період з 11 травня 2012 року по 27 серпня 2012 року проведені відповідні перерахунки за сплату поточних рахунків направлених для безперебійної подачі послуг для споживачів. Згідно рішення двадцятої (позачергової) сесії шостого скликання Зіньківської міської ради від 05 червня 2012 року МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади Зіньківської міської ради суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг які можуть забезпечити виконання обов'язків, визначених у частині другій статті 21 Закону України „Про житлово-комунальні послуги". Щодо Зіньківського ВУЖКГ прийнято рішення про його ліквідацію. На протязі червня-серппя 2012 року працівники Зіньківського ВУЖКГ були звільнені і прийняті на роботу в МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради. Статтею 21 Кодексу законів України про працю визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 1 Закону України „Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до п.27 Постанови пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року, судам необхідно враховувати, що згідно ст. 21 Кодексу Законів України " Про працю" належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Враховуючи, що МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради не являється правонаступником Зіньківського ВУЖКГ і між ними не було укладено ніяких додаткових угод щодо виплати заробітної плати працівникам Зіньківського ВУЖКГ, тому МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради не є належним відповідачем по справі. Згідно ст.32 ЦПК України участь в справі кількох відповідачів допускається, якщо предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох відповідачів. Згідно вищевказаного, МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради не мав і не має спільних прав чи обов'язків із Зіньківським ВУЖКГ щодо працівників та виплати їм заробітної плати. Отже, МКП „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради є неналежним відповідачем у справі. Представник співвідповідача Зіньківської міської ради Полтавської області, Шершень О.М., просить по позовних вимогах відмовити в зв'язку з тим, що в матеріалах справи відсутні докази того, що тарифи на житлово-комунальні послуги були економічно не обґрунтованими, а також документальні докази того, що заборгованість із заробітної плати виникла саме через невідшкодування різниці між собівартістю складових тарифу і діючими тарифами на житлово-комунальні послуги. Також згідно доданих до матеріалів цивільної справи документів, а саме протоколу № 11 засідання Територіальної комісії з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу Полтавської області, яким було узгоджено обсяги заборгованості та проведення розрахунків з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання і водовідведення, затверджених для населення згідно постанови Кабінету міністрів України від 22.05.2006 року № 750 "Про затвердження порядку перерахування у 2006 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення заборгованості минулих років з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з водопостачання і водовідведення, затверджених для населення". Тобто лише при наявності субвенції з державного бюджету міська рада могла виплатити різницю в тарифах, даних надходжень з державного бюджету в міський бюджет небуло. Відповідно до п.2 ст.31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів. Тобто процедурі затвердження і встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання) передувала процедура подання Зіньківським ВУЖКГ тарифів, які повинні були бути економічно обґрунтованими і доцільними. Крім того, різниця в тарифах виникає в тому числі у зв'язку із зміною вартості енергоносіїв, що є складовою тарифу, та тривалою регуляторною процедурою. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", де вказано, що судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Відповідно до п.16 Статуту Зіньківського виробничого управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради зареєстрованого розпорядженням голови районної державної адміністрації від 20.07.2001 року № 222, де вказано, що начальник ВУЖКГ призначає і звільняє робочих і службовців, а також подає пропозиції виконкому міської ради народних депутатів про призначення/звільнення головного інженера, заступника начальника, головного бухгалтера, провідного економіста. Тобто належним відповідачем згідно вище наведеного являється Зіньківське ВУЖКГ. Заслухавши пояснення позивача, яка підтримала змінені позовні вимоги, представника позивача, який підтримав змінені позовні вимоги позивача, представника відповідача Зіньківського виробничого управління житлового комунального господарства, Грибовода О.М., представника відповідача Міського комунального підприємства "Зіньківський комунгосп" Тараненка С.О., представника співвідповідача Зіньківської міської ради Полтавської області Шершень О.М. та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] виданої 22.09.1989 року, запис №21 [PERSON] наказом №15 від 15.05.2006 року прийнято на посаду бухгалтера Зіньківського виробничого управління житлово-комунального господарства. 23.02.2011 року переведена на роботу в.о. головного бухгалтера.05.04.2011 року призначена на посаду головного бухгалтера. 05 червня 2012 року вона була звільнена з роботи в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом №25-к від 105.06.2012 року. На основі довідки №343 від 05.06.2012 року виданої Зіньківським виробничим управлінням житлово-комунального господарства вказано, що борг по заробітній платі станом на 05.06.2012 року становить 14 685,60 грн.. Середньоденна заробітна плата на дату звільнення [PERSON] складала 233,18 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду (ст. 225 КЗпП) починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку (п. 25 постанови Пле нуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 "Про практику за стосування судами законодавства про оплату праці"). Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на стає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. При цьому перебіг строку для звернення до суду за захистом порушеного права починається з наступного дня після проведення зазначених виплат не залежно від тривалості затримки розрахунку. В зв'язку з цим, суд визначається з характером спірних правовідносин, звертає увагу на те, що на момент звернення позивача до суду з цим позовом, остаточний розрахунок Зіньківським виробничим управлінням житлово-комунального господарства з ним проведено не було, а тому дійшов до висновку про правові підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки у виплаті належних йому сум, у зв'язку з цим перевірив обґрунтованість наведених позивачем розрахунків. Відповідно до абз. З п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'яза на відповідна виплата. Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження серед ньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної за робітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передба чених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визна чається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календар них днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначе на законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і до помоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку) Відповідно до Рішення Конституційного суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 р. вказано, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені в ст. 116 КЗпП України строки, підприємство, установа, організація, згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку включно. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №8936 від 16.12.2013 року вказано, що за період з 23.02.2011 по 05.06.2012 мало місце не донарахування [PERSON] Зіньківським ВУЖКГ заробітної плати. За період з 23.02.2011 по 05.06.2012 Зіньківським ВУЖКГ [PERSON] на посаді головного бухгалтера не донараховано заробітної плати на загальну суму - 17166,29 грн. (сімнадцять тисяч сто шістдесят шість гривень 29 коп.). Ціна позову, яка вказана в заяві [PERSON] про збільшення позовних вимог від 09.09.2013 не відповідає сумі заборгованості по остаточному розрахунку при звільненні. Загальна сума заборгованості перед [PERSON] по остаточному розрахунку при звільненні складає - 31920,90грн. (тридцять одну тисячу дев'ятсот двадцять гривень 90 коп.), де: 12150,60грн. - нараховані, але не виплачені грошові кошти; 13894,42грн.- не донарахована заробітна плата; 4314,45грн. - не донарахована компенсація за невикористані відпустки; 1561,43грн. - не донарахована вихідна допомога. Висновок експертизи не суперечить іншим доказам у справі, підтверджується документами по справі наданими позивачем і відповідачами та свідченнями представників відповідачів. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З матеріалів справи вбачається факт порушення строків проведення розрахунку Зіньківським виробничим управлінням житлово-комунального господарства з працівником, [PERSON]. Позивачкою не порушено строку для звернення до суду за захистом її порушеного права. Згідно рішення двадцятої (позачергової) сесії шостого скликання Зіньківської міської ради від 05 червня 2012 року МКІІ „Зіньківський комунгосп" Зіньківської міської ради визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади Зіньківської міської ради суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг які можуть забезпечити виконання обов'язків, визначених у частині другій статті 21 Закону України „Про житлово-комунальні послуги ". Щодо Зіньківського ВУЖКГ прийнято рішення про його ліквідацію. Відповідно до ч. 3 ст. 31 Закону України Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). Абзац перший частини третьої статті 31 із змінами, внесеними згідно із Законом № 4434-17 від 23.02.2012. Тобто з 09.07.2010 - з часу прийняття цієї норми по 23.02.2012 ч. З ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" була такого змісту: "Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на виробництво ". В матеріалах справи не має жодних доказів, того що тарифи, які діяли на той час були нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. У ч. 9 ст. 31 Закону України "Спори щодо формування та затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, а також відшкодування втрат підприємств, що пов'язані із затвердженням цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, вирішуються в судовому порядку ". Позивачі з даного приводу до суду не звертались. Відповідно ст. 60 ЦПК Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до п.2 ст.31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги " виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів. Тобто процедурі затвердження і встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання) передувала процедура подання Зіньківським ВУЖКГ тарифів, які повинні були бути економічно обґрунтованими і доцільними. Крім того, різниця в тарифах виникає в тому числі у в'язку зі зміною вартості енергоносіїв, що є складовою тарифу, та тривалою регуляторною процедурою. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці ", де вказано, що судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Відповідно до п.16 Статуту Зіньківського виробничого управління житлово-комунального господарства Зіньківської міської ради зареєстрованого розпорядженням голови районної державної адміністрації від 20.07.2001 року № 222, де вказано, що начальник ВУЖКГ призначає і звільняє робочих і службовців, а також подає пропозиції виконкому міської ради народних депутатів про призначення/звільнення головного інженера, заступника начальника, головного бухгалтера, провідного економіста. Тобто належним відповідачем згідно вищенаведеного являється Зіньківське ВУЖКГ. Тому на основі вище вказаного, суд вважає, що Зіньківська міська рада та Міське комунальне підприємство "Зіньківський комунгосп" є неналежними відповідачами з підстав зазначених вище. Виходячи з вище наведеного, ціна позову, вказана в заяві [PERSON] про збільшення позовних вимог від 09.09.2013 не відповідає сумі заборгованості по остаточному розрахунку при звільненні. Позовні вимоги щодо зобов'язання в подальшому нараховувати та стягти середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку не підлягають задоволенню, оскільки судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання та спрямовано на відновлення порушених прав, свобод та інтересів. Виходячи із змісту законодавства воно не може в майбутньому регулювати суспільні відносини. Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, позивач, [PERSON] не довела всіх обставин, на які вона вказувала. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме проведення судових експертиз. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial