Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

Виклад позиції позивача. Між СТОВ «Надія» та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки (підстава - державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ХР №004674 від 21 грудня 2004 року) загальною площею 4,53 га (кадастровий номер земельної ділянки 6323181000:16:002:0367) №184 від 10 січня 2006 року, який було зареєстровано 07 травня 2008 року, номер реєстраційного запису 040869600027. Договором встановлено термін оренди - 7 років. 07 грудня 2012 року була укладена додаткова угода до Договору, якою продовжено термін оренди ще на 10 років, після закінчення семирічного терміну оренди. Таким чином, термін оренди зазначеної земельної ділянки спливає в 2022-му році. Проте, з Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 березня 2018 року позивач дізнався, що 30 липня 2014 року [PERSON] уклав з іншою особою, а саме - ПОСП «Мажарка» ще один договір оренди землі, відповідно до якого передав в оренду зазначеному підприємству земельну ділянку, яка перебуває в оренді у позивача. На підставі вказаного договору державним реєстратором Відділу державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області було винесено рішення №17911815 від 11 грудня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було вчинено запис про реєстрацію речового права на зазначену земельну ділянку за ПОСП «Мажарка» строком - десять років на змінений кадастровий номер земельної ділянки 6323181000:02:000:0367. Оскільки, на одну і ту саму земельну ділянку оформлені документи, які підтверджують право оренди, і надають обом суб`єктам господарювання право приступати до обробки земельної ділянки та отримувати з неї врожай, позивач вважає, що укладений відповідачами договір оренди землі порушує належні права та суперечить вимогам законодавства. З врахуванням викладеного, позивач вважає, що договір оренди земельної ділянки, що був укладений 30 липня 2014 року [PERSON] та ПОСП «Мажарка», суперечать вказаним нормам матеріального права, а тому є недійсним з моменту його вчинення, оскільки на час його укладення та на час реєстрації за ПОСП «Мажарка» права на оренду землі був чинним договір оренди спірної земельної ділянки від 10 січня 2006 року, який був укладений між [PERSON] та СТОВ «Надія». Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №17911815 від 11 грудня 2014 року на підставі якого було внесено запис про право оренди на вищевказану земельну ділянку за ПОСП «Мажарка», є похідною від позовної вимоги про визнання договору оренди землі недійсним, оскільки підставою виникнення іншого речового права та винесення вказаного рішення був оспорюваний договір оренди землі. Позивач просить, визнати недійсним договір оренди землі, укладений 30 липня 2014 року між [PERSON] та ПОСП «Мажарка», на земельну ділянку площею 4,5288 га, кадастровий номер 6323181000:02:000:0367, на підставі якого державним реєстратором Сектору державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №17911815 від 11 грудня 2014 року та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №17911815 від 11 грудня 2014 року прийняте державним реєстратором Сектору державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 10 березня 2020 року. У судове засідання учасники судового розгляду не з`явились, про місце дату та час повідомлені у встановленому законом порядку. Представник позивача Лобач Н.І. , через канцелярію суду надала заяву з прохання розглядати справу без її участі та про підтримання позову. Відповідач [PERSON] , надав заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи Степаненко Д.І. , у своїй заяві також просив розглядати справу без участі представника Сектору та прийняти рішення на підставі матеріалів справи із урахуванням норм чинного законодавства. Позиція відповідача ПОСП «Мажарка» не відома. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права, які застосовує суд, мотиви суду. Даний спір між сторонами по справі має цивільно-правові відносини та регулюється Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та Законом України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХР №004674 від 21 грудня 2004 рокуналежить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,53 га та розташована на території Вовківської сільської ради Кегичівського району Харківської області, кадастровий номер 6323181000:16:002:0367(копія, а.с.7, із зворотною сторінкою, копія). Між СТОВ «Надія» та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки №184 від 10 січня 2006 року, який було зареєстровано 07 травня 2008 року, номер реєстраційного запису 040869600027, терміном оренди - 7 років (а.с.5, із зворотною сторінкою, копія). 7 грудня 2012 року між сторонами була укладена додаткова угода про продовження терміну оренди на 10 років, номер реєстраційного запису 632318104001953 (а.с.6 із зворотною сторінкою, копія). Сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ч 1 ст.627 ЦК України). За змістом ч.2 ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму(оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі". У відповідності до вимог ст.ст.13,14,16,19 ЗУ "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Відповідно до вимог ст.124,125 ЗК України, що діяла станом на 10 червня 2008 року, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції від 04 липня 2012 року, передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень, була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Норми цієї статті, що діють на сьогодні передбачають, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті. Відповідно до вимог ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів. Згідно вимог ст.203,215 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч 1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. Частиною1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Як зазначалося вище, з 07 травня 2008 року, тобто з моменту державної реєстрації, діяв договір оренди землі, укладений між [PERSON] та СТОВ «Надія» на земельну ділянку загальною площею 4,53 га. Строк дії даного договору закінчився 07 травня 2018 року. Додаткова угода, укладена між тими самими стонами та на туж земельну ділянку, почала діяти з 18 грудня 2012 року, строк дії - 10 років, тобто до 18 грудня 2022 року. На момент укладення оспорюваного договору, а саме договору оренди земельної ділянки, загальною площею 4,53 га від 30 липня 2014 року між [PERSON] та ПОСП «Мажарка», договір оренди землі від 10 січня 2006 року та додаткова угода до нього від 07 травня 2008 року не були припинені та не розірвані. Нормами статей 125,126 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналізуючи норми зазначених статей, суд приходить до висновку, що право користування земельною ділянкою орендар набуває з моменту здійснення державної реєстрації права на оренду, тобто з дати реєстрації, а не в майбутньому. З метою захисту права на оренду власника або користувача, відповідно до ст.10 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі якщо відповідні документи не були подані заявником. Однак, всупереч діючому законодавству, не зважаючи на те, що за нормами Земельного Кодексу України договір оренди землі набуває законної сили з моменту державної реєстрації, здійснено державну реєстрацію іншого договору оренди землі в період дії попередньо укладеного договору, чим здійснено подвійну реєстрацію договорів земельної ділянки, чим порушено права орендодавця в частині неправомірного та безпідставного продовження строку оренди. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Відповідно до частин 1,2 ст.215 ЦК України, на які позивач посилається у своєму позові, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. На виконання вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не доведено суду правомірність дій щодо здійснення державної реєстрації договору оренди землі від 15 вересня 2014 року, а відтак, цей укладений договір оренди порушує право позивача на використання своєї зазначеної земельної ділянки в спосіб, передбачений законом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір оренди землі, укладений 30 липня 2014 року між [PERSON] та ПОСП «Мажарка» підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрація зазначеного договору - скасуванню. Згідност.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Outcome: approved