Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Направленим позовом, з урахуванням уточнення вимог (а.с.54 а-е т.1) та їх збільшення (а.с.7-10, т.2), представник позивача просила суд ухвалити рішення, яким: 1. визнати обєкт незавершений будівництвом за адресою: с. Піщанка Житомирського району Житомирської області, вул. Саєнка І., 100-а спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача [PERSON], визнавши за позивачем право власності на ? частину вищевказаного обєкта нерухомості; 2. визнати спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 1822085600:02:001:0175, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: с. Піщанка Житомирського району Житомирської області, вул. Саєнка І., 100, визнавши за позивачем право власності на ? частину вищевказаного обєкта нерухомості; 3. визнати спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 1822085600:02:001:0176, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с. Піщанка Житомирського району Житомирської області, визнавши за позивачем право власності на ? частину вищевказаного обєкта нерухомості; 4. зобовязати відповідача ГО "Крошня" скасувати рішення, яким перейшло право володіння та користування гаражем № 78, що знаходиться в ГО "Крошня" до сторонньої особи, та визнати за позивачем право власності (право володіння та користування) на ? частину даного гаража. 5. визнати недійсним договір дарування недобудованого жилого індивідуального будинку від 8 травня 1993 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Позов обґрунтовано наступним. З 1977 року по 1 березня 2016 року сторони (фізичні особи) перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1993 році баба позивача подарувала відповідачу [PERSON] належний їй недобудований житловий будинок, який з 1988 року будувався родиною позивача, в тому числі за участю вказаного відповідача. У 2011 році відповідач [PERSON] також набув прав власності і на спірні земельні ділянки. На теперішній час, у зв'язку з недосягненням згоди між позивачем та відповідачем [PERSON] щодо володіння та розподілу спірного майна, яке позивач вважає спільним сумісним майном подружжя, вирішення спору має відбутись лише у судовому порядку. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали з названих вище підстав. Відповідач з представником позов не визнали з посиланням на наступне. Спірний недобудований будинок є особистою власністю відповідача [PERSON], адже був останньому подарований. Спірні земельні ділянки також не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки були безоплатно надані зазначеному відповідачу органом місцевого самоврядування із земельного фонду. Спірний гараж узагалі не перебуває у власності (будь-якому користуванні) відповідача і останній не є членом ГО "Крошня", у зв'язку з виходом із такої організації у 2015 році. Заслухав пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідив надані ними докази, судом встановлені наступні фактичні обставини справи. 9 вересня 1977 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с.12, т.1). 8 травня 1993 року між [PERSON] (баба позивача) та [PERSON] укладено договір дарування спірного у справі недобудованого житлового будинку на присадибній ділянці площею 0,44 га жилого будинку (а.с.14, 41, т.1). Укладенню даного правочину передували рішення Оліївської сільської ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області від 5 липня 1991 року (а.с.15, т.1) та виконавчого комітету даної сільської ради від 15 вересня 1989 року (а.с.16, т.1). Першим рішенням [PERSON]І (баба позивача) виділено у довічне спадкове володіння земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться у с. Піщанка, з доведенням до відома останньої про заборону проведення будь-яких робіт на даній ділянці до одержання документів на забудову. Другим рішенням виконавчий комітет ради, серед іншого, погодився з рішенням про дозвіл [PERSON] на будівництво жилого будинку на зазначеній вище земельній ділянці, просив виконавчий комітет Житомирської районної ради народних депутатів надати останній дозвіл на таке будівництво. 1 лютого 2012 року на ім'я відповідача [PERSON] видано державні акти на земельні ділянки: 1) площею 0,10 га, кадастровий номер 1822085600:02:001:0175, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: с. Піщанка Житомирського району Житомирської області, вул. Саєнка І. (до перейменування вул. Леніна, 100 (а.с.195-196, 208-209, т.1)) (а.с.22, 39, т.1); 2) площею 0,15 га кадастровий номер 1822085600:02:001:0176, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с. Піщанка Житомирського району Житомирської області (а.с.23, 40, т.1). Упродовж 2007-2015 років [PERSON] сплачував земельний податок за названі земельні ділянки (а.с.24-26, т.1). Батько позивача поніс певні витрати на будівництво спірного будинку (а.с.18-21, т.1) Листом від 1 грудня 2015 року відповідач ГО "Крошня" (а.с.27, т.1) повідомила позивача, серед іншого, про те, що на засіданні правління організації від 16 вересня 2015 року винесено рішення про відновлення законних прав [PERSON] на володіння земельною ділянкою і забудованим спірним у даній справі гаражем № 78. У 2010 році на ім'я [PERSON] видано технічний паспорт на спірний житловий будинок (а.с.33-36). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 січня 2016 року, що набрало законної сили 1 березня 2016 року (а.с.37, т.1), між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб. Проведеними у справі будівельно-технічною та земельно-технічною експертизами (а.с.132-184, т.1) встановлено: ринкова вартість обєкту незавершеного будівництва за аресою Житомирський район, с. Піщанка, вул. Леніна, 100-а, на час складання висновку експертизи, становить 849\~381,00 гривня; відсоток будівельної готовності об'єкту незавершеного будівництва адресою: Житомирський район, с. Піщанка, 100(-а), що розташований земельній ділянці кадастровий номер 1822085600:02:001:0175, на час надання висновку експертизи, складає: незавершений будівництвом житловий будинок (літ.А) 54%; госпблок (літ.Б), сарай (літ.В), уборна (літ.У), колодязь (літ.І) 100%; зіставляючи такі фактори, як: внутрішнє обємно-просторове планування досліджуваних житлового будинку, господарських будівель та споруд; ступінь будівельної готовності досліджуваних житлового будинку господарських будівель та споруд; фактичну загальну площу житлового будинку та окремих його приміщень; площі окремих приміщень господарських будівель та споруд; конструктивні особливості житлового будинку, його технічний стан момент проведення дослідження; конструктивні особливості господарських будівель та споруд, їх технічний стан на момент проведення дослідження; наявність/відсутність на земельній ділянці інженерних комунікацій та розташування; розмір ідеальних часток співвласників в одиницях площі відповідно зазначених в ухвалі суду, надані на дослідження матеріали, з вимогами нормативних документів в галузі будівництва на території України, експерт прийшов до висновку про те, що поділ житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Леніна, 100-а у с. Піщанка Житомирського району між співвласниками, при умові проведення етапувань та переобладнань з метою утворення двох ізольованих частин будинку (влаштування двох ізольованих квартир) вбачається можливим з відступом від рівності ідеальних часток 1/2 та 1/2. Крім цього, судовим експертом було запропоновано варіанти поділу спірного будинку та земельних ділянок (а.с.172-181, т.1). Показаннями свідків, допитаних за клопотанням позивача та її представника, було встановлено наступне. Свідок [PERSON] Працювала на меблевому комбінаті. Виписувала за гроші батька позивача будівельні матеріали для будівництва спірного будинку. Будівництвом будинку керував батько позивача. Чула, що [PERSON] продав гараж. Свідок [PERSON] Будинок будувався для родини [PERSON]. Свідок [PERSON] Сторони будували будинок у чому їм допомагали, серед інших, батьки позивача. Свідок [PERSON] Являється сином [PERSON] та [PERSON] Будинок батьки будували для своєї сімї. Дід (батько позивача) також у цьому допомагав. Батько стояв у черзі на квартиру. Свідок [PERSON] Являється сестрою позивача. Спірний будинок допомагав будувати батько позивача. Баба позивача подарувала будинок [PERSON] щоб він відчув себе господарем та мав інтерес до будівництва. Свідок [PERSON] Позивач приймала участь у будівництві. Керівництвом будівництва займався батько позивача за життя якого тривало усе будівництво. Баба позивача подарувала [PERSON] будинок як голові сімї. Свідок [PERSON] Допомагав у будівництві будинку. Більшість участі у будівництві приймала родина позивача. Відповідач [PERSON] казав, що має гараж. Свідок [PERSON] Батько позивача приймав участь у будівництві будинку та платив чоловіку за роботу по будівництву. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Згідно чинного на певний період часу будівництва спірного будинку законодавства (КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ст. 22). Крім цього, згідно ст. 60 СК України, що також охоплює час виникнення спірних правовідносин, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ст. 61 СК України). Згідно ч. 5 зазначеної норми закону, що діяла на час набуття прав власності [PERSON] на спірні земельні ділянки, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного. Суд вважає все спірне майно спільним сумісним майном подружжя та сторін у даній справі. Стосовно гаражу, суд дасть своє обґрунтування в даному рішення пізніше. Дійсно, житловий будинок був подарований бабою позивача відповідачеві 1, як зазначено у правочині онукові. Беззаперечно встановлено судом і було визнано відповідачем 1 факт створення даного майна, а саме житлового будинку та господарських будівель родинами сторін для проживання родини сторін. В тому числі за особистої та фінансової участі подружжя. Дарувальник будь-якого відношення до будівництва не мала. Дана особа лише мала право користування земельною ділянкою в даному місці з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що була поміняна на іншу земельну ділянку із цільовим призначенням для будівництва саме задля створення на ній будинку для проживання родини [PERSON]. Також було достовірно встановлено в ході розгляду справи та визнано відповідачем, що таке набуття прав власності на житловий будинок було здійснено через те, що сторони перебували на квартирному обліку у м. Житомирі. За законодавством чинним на той час, наявність у власності нерухомого майна будь-кого з подружжя анульовувало таке перебування на обліку та сторони, відповідно, втрачали право на отримання квартири. Крім цього, судом беззаперечно встановлено, що зазначене в договорі дарування, що воно здійснене онуку відповідачу 1 у справі не відповідає дійсності адже він таким ніколи дарувальнику не був і не є. Онукою дарувальника була на час вчинення правочину і на даний час є позивач. Баба позивача та дарувальник згадуваного правочину померла у свій час. Дарування відбулось саме відповідачеві 1, а не позивачеві адже він був головою родини. Обдарування таким майном позивача було б порушенням нормальних звичаїв даної родини. Так само, беззаперечно встановлено судом та визнано сторонами, що дарування спірного майна відбулось після отримання сторонами прав на квартиру в м. Житомирі за згадуваною процедурою. Відповідач 1 набув прав власності на обидві земельні ділянки за час дії закону, який визначав його як спільне сумісне. Приймаючи саме дане рішення у справі суд керується і усталеною судовою практикою з даних правовідносин (постанови Верховного Суду України від 1 липня 2015 року справа 6-612цс15; від 7 вересня 2016 року справа 6-801цс16; від 25 листопада 2015 року). Так, роблячи висновок про наявність саме спільної сумісної власності подружжя, слід встановити наявність трьох наступних складових: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Системний аналіз норм матеріального права, чинних на час виникнення правовідносин, фактичних обставин справи встановлених судом у даній справі та судової практики дають підстави стверджувати про природу майна саме, як спільного сумісного, а не особистого майна відповідача. При цьому, суд бере до уваги і окремо підкреслює наявність підстав для такої природи майна і щодо земельної ділянки на якій розташований спірний житловий будинок незакінчений будівництвом та господарські будівлі до нього. Суд не приймає до уваги наявний договір дарування, такий, який створює саме особисту приватну власність на спірне майно, адже його характер, зміст, події що передували та відбувались після його укладення свідчать про його суто формальну форму. Приймаючи дане рішення, суд керується і роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року з усіма змінами та доповненнями Про практику застосування судами законодавста, що регулює право приватної власності громадян на жилиий будинок в абзаці 3 пункту 4 та абзаці 2 пункту 9. Застосовуючи дану судову практику, одночасно суд не приймає до уваги судову практику на яку робив посилання представник відповідача 1, адже, вона, суд вважає, регулює не подібні за змістом правовідносини. Вирішив питання стосовно природи спірного майна, суд вирішує виділити позивачеві ? його частину, відповідно до проведеної у справі судової експертизи за варіантом № 1 за усіма трьома обєктами нерухомості. Тобто, щодо спірного будинку і прилеглих до нього господарських будівель та двох земельних ділянок. Стосовно вимоги про визнання недійсним договору договору дарування, суд вирішує відмовити у його задоволенні адже така вимога не ґрунтується на нормах законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин і не може бути задоволена судом. Заява представника відповідача про застосування щодо даної вимоги наслідків пропуску строку позовної давності до задоволення не підлягає враховуючи безпідставність позову в даній частині. Стосовно гаражу. Суд вважає і дане майно спільним сумісним, адже за доказами дослідженими судом створення такого обєкту нерухомості також відбулось за час шлюбу. Відповідач 1 визнав такі обставини в судовому засіданні. Відчуження майна відбулось за відсутності згоди іншого з подружжя, а кошти вилученні від цього не витрачені на потреби родини. Разом з тим, суд вважає, вимоги про скасування рішення ГО "КРОШНЯ" про виділення майна іншій особі та визнання право володіння та користування на ? частину гаражу за позивачем такими, які не ґрунтуються на вимогах закону і не можуть бути задоволені судом. Посилання представника відповідача на неконституційність положень ч. 5 ст. 61 СК України, що діяла певний час, судом вважається безпідставною адже жодного рішення компетентного органу про це суду не надано. Приватизація майна в такий період, суд вважає, беззаперечно стверджує про його природу саме як спільно сумісного майна, а не особистого навіть і в тому разі, якщо в подальшому дана норма закону і втратила чинність. Крім зазначеного, оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, на підставі приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути усі понесені останньою і документально підтверджені судові витрати за розгляд даної цивільної справи, які складаються із судового збору у сумі 7\~224,50 гривень та витрат, повязаних із проведенням судової експертизи у сумі 10\~500,00 гривень, а всього 17\~724,50 гривні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial