Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

13 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що 25 лютого 2016 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, про що було зроблено актовий запис за № 21. Від шлюбу мають дитину доньку [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сімї, як зазначає позивач, стало те, що вони втратили почуття кохання один до одного, у них різні погляди щодо подальшого сумісного проживання, між ними часто виникали непорозуміння з різних побутових причини та ще через те, що в сімейні стосунки постійно втручалась мати відповідачки, тому вважає, що збереження сім'ї неможливе, оскільки суперечить його інтересам. Враховуючи, що сім'я фактично розпалась, на час подачі позову вони вже чотири місяці проживають окремо один від одного, жодних спроб для примирення не було, позивач вважає, що примирення між ними неможливе, у звязку з чим просить розірвати шлюб у судовому порядку. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.17 ). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечуючи проти вимог позову (а.с. 16 ). Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи та, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з свідоцтва про шлюб І-ЖД № 246075 від 25.02.2016 року (а.с.6), 25 лютого 2016 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, про що було зроблено актовий запис за № 21. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, вони фактично припинили подружні стосунки, відносини не підтримують більше чотирьох місяців, не спілкуються, втратили почуття взаємної поваги та кохання один до одного, примирення сторони по справі не бажають, про що свідчить подані ними заяви (а.с.а.с.16,17 ). За таких обставин, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечать інтересам обох сторін, у звязку з чим, на думку суду, сім'я розпалась остаточно й шлюб між ними варто розірвати. При цьому, суд керується вимогами ст. 24 СК України, яка регламентує, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка не заперечує проти цього, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як видно із свідоцтва про шлюб, у зв'язку з реєстрацією шлюбу відповідачка змінила прізвище з "Байлук" на "Поддубняк". В поданій до суду заяві (а.с.16), остання просила залишити їй прізвище "Поддубняк". Тому, підстав для відновлення дошлюбного прізвища відповідачки, суд не вбачає. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що згідно абз.2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved