Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "Всеукраїнський [PERSON]" звернулися до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області із вказаним позовом до відповідача [PERSON] відповідно до якого просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № BL_ЖГ00056861 від 28 липня 2011 року у розмірі 26 275 гривень 97 копійок, посилаючись на те, що 28 липня 2011 року між [PERSON] [PERSON] Товариством Всеукраїнський [PERSON] та відповідачем був укладений кредитний договір № BL_ЖГ00056861. Згідно п. п. 1.2. Кредитного договору, [PERSON] надав Позичальнику грошові кошти, у формі відкличної не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень 00 копійок. Процентна ставка за Договором встановлена на рівні 20% річних. Щомісячна плата у вигляді комісії за управління Кредитом становить 1,75% від суми Кредиту. Відповідно до умов п. 2.5.2. Кредитного договору Позичальник зобов'язувався щомісячно поповнювати свій поточний рахунок і повертати його в терміни відповідно до умов даного Договору, а також виконати інші свої зобов'язання згідно даного Договору. Проте Відповідач порушив свої зобов'язання щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а також плати за обслуговування Кредиту, які передбачені умовами Кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість по кредиту. Представник позивача до суду надіслала заяву, якою підтримує позовні вимоги, просить стягнути з відповідача суму заборгованість з повернення кредиту, відсотки за користування кредитом та комісію, а також судові витрати по справі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував, просив у позов задовольнити частково, застосувавши строки позовної давності. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про ухвалення рішення виходячи з наступного: 28 липня 2011 року між позивач ПАТ КБ "Всеукраїнський [PERSON]" та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № BL_ЖГ00056861, згідно якого банк надав Позичальнику грошові кошти, у формі відкличної не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 10 000,00 гривень 00 копійок за плату в розмірі 20% річних, щомісячною комісією за управління Кредитом 1,75 % від суми Кредиту, терміном до 28 липня 2014 року. За позичальником станом на 06 серпня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором, яка становить 26 275 гривень 97 копійок, з яких тіло кредиту 4 146 гривень 43 копійки, заборгованість за процентами 435 гривень 34 копійки, комісія за розрахункове обслуговування - 1 116 гривень 53 копійки, плата за пропуск платежів 20 577 гривень 67 копійок. За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти . Ві дповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязків. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, в строк, що встановлений у договорі. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Вирішуючи питання про розмір пені суд, вважає можливим застосування до визначення розміру пені за порушення боржником свого зобовязання положень Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема вимог п. 5 ч. 3 ст. 18 згаданого Закону. Постановою Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» розяснено, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» відносяться і ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних потреб громадян, у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій. Крім того, при вирішенні вказаного спору необхідно застосовувати висновки, викладені в рішенні Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. у справі №1-26/2011 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) про поширення на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і під час виконання такого договору положень п. п. 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». За вказаних обставин, суд вважає за можливе застосувати положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні розміру пені, оскільки визначений позивачем розмір останньої є непропорційно великим в порівнянні з розміром заборгованості по кредиту. Таким чином до стягнення з відповідача, плати за пропуск платежів, підлягатиме 4 146 гривень 43 копійки. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження виконання у повному обсязі взятих на себе за кредитним Договором зобов'язань відповідач не надав. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved