Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

03 серпня 2017 року [PERSON], від імені якого діє [PERSON], звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності - житлового будинку. 21 серпня 2016 року в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції належне йому житло було повністю зруйновано, що підтверджується довідкою № 651 Ясинуватської райдержадміністрації. Проведення обстеження нерухомого майна на території с.Піски не є можливим, до теперішнього часу у селі проходять активні бойові дії. Причиною руйнування є пошкодження під час проведення антитерористичної операції, попадання вибухового пристрою з вогнепальної зброї. На даний час він проживає з родиною в м.Маріуполь, оскільки перебування в с.Піски є небезпечним. с.Піски знаходиться на лінії зіткнення, де активно проходять бойові дії до теперішнього часу. 03 липня 2015 року він звернувся з заявою про скоєння злочину, а саме терористичного акту, до слідчого відділу Дружківського МВ ГУМВС Донецької області, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження та зареєстровано в ЄРДР №120150502600008652. Згідно Наказу №102 від 03 травня 2017 року Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово - комунального господарства України, показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані стоном на 01 квітня 2017 року по Донецькій області) складає 10897,00 грн./ м.кв. Згідно Технічного паспорту та Свідоцтва про право власності, загальна площа будинку 133,8 кв.м та господарсько - побутових споруд 146 кв.м, з яких: гараж літ.Е - 41,2 кв.м, сарай літ.Ж - 19,7 кв.м, літня кухня літ.З - 28,1 кв.м, баня літ.И - 40,8 кв.м, сарай літ.Л - 5,7 кв.м, сарай літ.М- 10,5 кв.м, отже, розмір матеріального збитку, заподіяному житлу складає 3 048 980,60 грн. (133,8 кв.м+41,2 кв.м+19,7 кв.м+28,1 кв.м+40,8 кв.м+5,7 кв.м+10,5 кв.м) * 10897,00 грн./ кв.м). Просить суд відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], в сумі 3048980,60 грн., шляхом стягнення з Державної казначейської служби України. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON], який діє на підставі Угоди №06/08/17 про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом, позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Головне Територіальне Управління юстиції у Донецькій області - Богданов Р.К., який діє на підставі Довіреності №07-22/27 від 16 січня 2018 року, в судовому засіданні не визнав позовні вимоги [PERSON], та в наданих до суду запереченнях зазначив, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів. До того ж, [PERSON] у позові в обґрунтування своїх вимог посилається на положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», яка передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Вважає, що Позивач не надав жодного належного доказу пошкодження житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], саме від терористичного акту. Таким доказом не може бути довідка №651 Ясинуватської райдержадміністрації, на яку посилається [PERSON] Ні органи місцевого самоврядування, ні органи цивільного захисту не мають повноважень визначати наявність здійснення кримінального правопорушення, його кваліфікацію та обставини кримінального правопорушення. Здійснення терористичного акту є кримінальним правопорушенням, відповідальність за який передбачена Кримінальним кодексом України, а злочинність діяння, кваліфікація кримінального правопорушення встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України. Отже, тільки вироком суду може бути визначена кваліфікація кримінального правопорушення та обставини кримінального правопорушення. Позивач, не надав до суду доказів або посилання про наявність вироку в кримінальній справі, який набрав законної сили. Таким чином, оскільки терористичний акт є злочинне та каране діяння на підставі ст. 258 Кримінального кодексу України, наявність якого визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов'язковою умовою застосування положень ст. 19 Законом «Про боротьбу з тероризмом» є наявність обвинувального вироку суду, який набув чинності, бо без визначення наявності злочину, передбаченого ст. 258 Кримінального кодексу України, у встановлений Кримінальний процесуальним кодексом України порядок, підстав для проведення відшкодування шкоди, завданої терористичним актом Позивачу немає. При цьому Позивач посилається на те, що стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом». Нормативними приписами стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено відшкодування шкоди, заподіяної громадянам лише терористичним актом, натомість цей закон не передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто протидія терористичному акту. Таким чином, вважають, що Позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх майнових прав та інтересів. Також у позовній заяві Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями Кодексу цивільного захисту України, а саме статтею 86 цього Кодексу. Докази, які надані Позивачем до позовної заяви не підтверджують факту виникнення надзвичайної ситуації 21 серпня 2016 року у с.Піски Ясинуватського району Донецької області. Статтею 5 Кодексу цивільного захисту України визначено, що надзвичайні ситуації класифікуються за характером походження, ступенем поширення, розміром людських втрат та матеріальних збитків. Статтею 17 Кодексу цивільного захисту України визначено, що центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту видає експертні висновки про рівень надзвичайної ситуації, веде їх облік; проводить експертизи надзвичайних ситуацій та визначає їх рівні. Пунктом 1 Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1052 вказано, що центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності є Державна служба України з надзвичайних ситуацій. Відповідно до п. п. 11 п. 4 вказаного Положення Державна служба України з надзвичайних ситуацій видає експертні висновки про рівень надзвичайної ситуації, веде їх облік. Пунктом 1 Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 № 1052 вказано, що центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності є Державна служба України з надзвичайних ситуацій. Відповідно до п. п. 11 п. 4 вказаного Положення Державна служба України з надзвичайних ситуацій видає експертні висновки про рівень надзвичайної ситуації, веде їх облік. Отже, тільки інформація від Державної служби України з надзвичайних ситуацій про наявність (або відсутність) виникнення надзвичайної ситуації 21 серпня 2016 року під час проведення антитерористичної операції в результаті кримінального правопорушення пошкоджено житловий будинок [ADDRESS]. Позивач не надав належного доказу щодо виникнення надзвичайної ситуації 21 серпня 2016 року під час проведення антитерористичної операції в результаті кримінального правопорушення пошкоджено житловий будинок [ADDRESS]. Частиною третьою статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що у разі визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством, проведення незалежної оцінки майна є обов'язковим. Відповідно до частини другої статті 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, у зв'язку з наведеними вище положеннями законодавства України посилання позивача на Наказ Мінрегіону від 03 травня 2017 року № 102 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», як на нормативний акт для визначення розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню, прямо суперечить закону. Вважає посилання позивача на ст. 56 Конституції України безпідставними та недоведеними з огляду на наступне. Для застосування даної норми Конституції України повинен бути наявний встановлений факт незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, зокрема КМУ України. Як вбачається зі змісту позову та доданих до нього матеріалів про існування такого факту не йдеться, адже проведення АТО відбувається на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України, у повній відповідності Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а також сам позивач не оскаржує правомірність проведення АТО. Проведення АТО спрямоване на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки всього населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку у східних регіонах України. У зв'язку з цим суб'єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО, яка здійснюється у чіткій відповідності до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та з дотриманням вимог законодавства України. Також вважають посилання Позивача на позицію Європейського суду з прав людини (рішення у справі Айдер та інші проти Туреччини) як на підставу для відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної під час проведення АТО, безпідставними та недоведеними з огляду на наступне. У § 70 рішення ЄСПЛ у справі Айдер та інші проти Туреччини суд вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шуоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. Не погоджуються з такими твердженнями Позивача неможливо у зв'язку із тим, що Держава Україна не визнавала та не визнає свою недієздатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. На виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 13.04.2014 р., введеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014р. №405/2014, суб'єктами боротьби з тероризмом, у межах визначеної законодавством компетенції, вживаються активні заходи з проведення АТО, спрямоване на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки всього населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку у східних регіонах України. Тому, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Представник відповідача - Державної казначейської служби України - Рудюк Л.О., який діє на підставі Довіреності №5-29/5381-13908 від 19 серпня 2017 року (а.с. 50), в судове засідання не з'явилася, надала суду Заперечення, в яких просить розглянути справу у відсутності їх представника, а також зазначила, що вимоги позивача не визнає, вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної виконавчої влади, їх посадові особи, повинні діяти на підставі та в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 15 квітня 2015 року за № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, управляє наявними фінансовими ресурсами, що консолідуються на єдиному казначейському рахунку, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі та банках. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 ст. 2 ЦК України. Бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, як це визначено п.8 ст. 7 Бюджетного кодексу України. Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Отже, Казначейство не має правових підстав здійснювати відшкодування зазначеної у позовній заяві шкоди. Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що руйнування спричинені саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі, не визначені особи, якими були завдані зазначені руйнування, не встановлено факту наявності причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідачів та спричиненою позивачу шкодою. Крім того, звертає увагу на те, що позивач не зазначає про відмову від права власності на зруйнований будинок. Тобто, недотримання вимог ч.9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України унеможливлює застосування інших норм цього Кодексу, а саме: забезпечення житлом позивача або виплати грошової компенсації за рахунок держави. Вважає, що у позивача відсутнє право на відшкодування шкоди, оскільки відсутні докази завданої шкоди. Тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], жилою площею 133,8 кв.м., господарські будови і споруди, загальною площею 279,8 кв.м. (а.с.19-24). 03 липня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що в ході проведення артилерійського обстрілу було пошкоджено майно, належне [PERSON] за ст.194 ч.2 КК України (а.с.25). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Проте, в порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивача порушено, належний йому на праві власності будинок не з його волі став непридатний для подальшої експлуатації, що підтверджується Довідкою № 651, виданою Головою Ясинуватської райдержадміністрації, про обстеження нерухомого майна, пошкодженого під час бойових дій. Згідно зазаначеної довідки, житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS], у ході бойових дій було зруйновано повністю, будинок повністю знищено (а.с.18). Як додатково пояснив представник позивача, отримати експертний висновок не вбачається можливим, оскільки до с. Піски немає доступу цивільних осіб, в населеному пункті постійно відбуваються бойові зіткнення та артилерійські обстріли. Факт непридатності будинку до подальшої експлуатації сторонами не оспорюється. Згідно з вимогами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що шкода завдана внаслідок терористичного акту під час проведення антитерористичної операції (а.с.11-12). Процесуальний закон не зобовязує позивача зазначати в позовній заяві правову норму, яка регулює спірні правовідносини та підлягає застосуванню до цих правовідносин. Питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин вирішує суд під час ухвалення рішення . Згідно п.9 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Матеріалами справи підтверджено, що житловий будинок з надвірними побудовами за адресою [ADDRESS] належить позивачу на праві власності (а.с. 24). Факт пошкодження будинку позивача саме під час проведення антитерористичної операції в наслідок терористичного акту (у ході бойових дій під час обстрілу) підтверджується довідкою № 651 обстеження пошкодженого під час бойових дій домоволодіння (житлового будинку) (а.с. 18). Як зазначено в довідці № 651 у ході бойових дій було зруйновано повністю житловий будинок, внаслідок прямих влучень. Загальновідомим є той факт, що у 2014 році на території Донецької та Луганської областей згідно з Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. На виконання вимог Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" Кабінетом Міністрів України 2 грудня 2015 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (Розпорядження №1275-р), серед яких у п.2 пп. 18 зазначено селище Піски. Ясинуватського району, Донецької області. Згідно положень ст.1 Закону України, від 20 березня 2003 року № 638-IV "Про боротьбу з тероризмом" тероризм це суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров`я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей; - терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до ст.4 Кодексу цивільного захисту України від 02 жовтня 2012 року № 5403-VI цивільний захист це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період. Одним з субєктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до п.24 ч.2 ст.17 Кодексу цивільного захисту України забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій, проводить просвітницьку та практично-навчальну роботу з метою підготовки населення до дій в умовах вчинення терористичного акту; Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як субєкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в ч.4 ст.5 Закону України "Про боротьбу з тероризмом". Отже Кодекс цивільного захисту України також регулює правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України "Про боротьбу з тероризмом". Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Доводи відповідача щодо відсутності обвинувального висновку суду, який набрав чинності, як доказу заподіяння шкоди позивачу внаслідок терористичного акту та підстави для виникнення права у позивача для предявлення вимог про відшкодування шкоди, є необґрунтованим. Положення ст.19 Закону № 638-IV, якими передбачено право на відшкодування шкоди, заподіяної громадян терористичним актом, не повязані з наявністю обвинувального вироку суду. Згідно ст. 4 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Відповідно до п.6 ч.1 ст.21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоровю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. До теперішнього часу спеціальний нормативно-правовий акт щодо порядку відшкодування шкоди заподіяної під час терористичного акту не прийнятий. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Відповідно до цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема, що стосується житлового фонду лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на обєктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції. Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Проте, реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див., mutatismutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії, № 59498/00, пар.35 ECHR 2002-Ш). На підставі ч.1 ст.8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного кодексу України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до ч. 8 ст.8 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження приміщення терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст.86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до ч. 10 ст. 86 КЦЗ України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Крім того, такий висновок випливає з положень ст.8 Конституції України, за якими в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Відповідно до ст. 7 КЦЗ України одним з основних принципів здійснення цивільного захисту є гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоровя та власності. Згідно із ст.3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується, зокрема, на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності. Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно ч.9 ст.8 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. У подібних правовідносинах, у рішенні від 8 січня 2004 у справі Айдер та інші проти Туреччини (AyderandOthers v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (socialrisk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об'єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб. У рішенні від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110). Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов'язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючи з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов'язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. Слід зазначити, що на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених лише пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. При цьому суд звертає увагу, що представник відповідача не надав суду жодного доказу, що громадянину України [PERSON] (позивачу по справі) з боку держави було надано матеріальну допомогу або надано інше житло для проживання. На звернення представника позивача до Ясинуватської районної державної адміністрації Донецької області щодо можливості надання житла позивачу, було отримано відповідь, що забезпечити житлом [PERSON] не має можливості за відсутності житлового фонду. Окрім цього, райдержадміністрація надала відповідь, що прийняти від [PERSON] пошкоджене житло для подальшої компенсації немає можливості, оскільки на даний час такий порядок та правовий механізм законодавством України не передбачений (а.с. 82. 120). Відповідно до ст. 48 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. За змістом частини 4 ст. 58 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] в якості відповідача зазначив саме Державу Україна та відповідно до частини 4 ст. 58 ЦПК України як представника держави Кабінет Міністрів України (а.с. 1-12). Відповідно до ст. 1 Закону України від 27 лютого 2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінет Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Кабінетом і законами України. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), апеляційний суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно, заперечення відповідача в цій частині є необґрунтованими. Доводи представника Кабінету Міністрів України Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, не відповідають заявленим позовним вимогам. Позов безпосередньо до Кабінету Міністрів України [PERSON] не заявлявся і відповідні кошти на відшкодування шкоди позивач просила стягнути з держави (з Державного бюджету України в цілому), а не з конкретного органу державної влади - Кабінету Міністрів України (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування Кабінету Міністрів України). Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що розяснює подібні за змістом відносини. Звертаючись до суду з позовом, позивач не надав експертної оцінки вартості відшкодування житла, у зв`язку з тим, що наразі немає доступу до с. Піски цивільним особам, і провести експертизу не вбачається можливим. На підтвердження розміру відшкодування позивач посилався на опосередковану вартість спорудження житла за регіонами України, затверджену наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 травня 2017 року № 102 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» (а.с. 10). Виходячи з положень Порядку визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого Наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27 вересня 2005 року № 174 показник опосередкованої вартості спорудження житла - вартість будівництва в розрахунку на один квадратний метр загальної площі квартир будинку, визначений на підставі вартості будівництва об'єкта-представника. Отже, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 травня 2017 року № 102 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджено показник опосередкованої вартості спорудження житла по Донецькій області, а саме вартість 1 кв. м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ), складає 10897 грн. З технічного паспорту на будинок позивача вбачається, що загальна площа будинку складає 133,80 кв.м., тобто вартість будинку складає 133,8 х 10 897 = 1 458 018,60 грн. (один мільйон чотириста п'ятдесят вісім тисяч вісімнадцять) Посилання представника позивача на те, що окрім житлового будинку площею 133,8 кв.м., було зруйновано надвірні побудови: гараж -41,2 кв.м.; сарай - 19,7 кв.м.; літня кухня - 28,1 кв.м.; баня - 40,8 кв.м.; сарай - 5,7 кв.м.; сарай - 10,5 кв.м., і до них теж слід застосувати показники опосердкованої вартості спорудження житла, судом не приймаються. Суд не приймає доводи представника позивача, що слід застосовувати положення ст. 381 ЦК України, оскільки житловий будинок разом з надвірними будівлями складають єдиний цілий об`єкт - садибу. На думку представника, опосердкована вартість спорудження житла повинна застосовуватись не тільки до житлового будинку, а й до відшкодування вартості зруйнованих надвірних будівель. Згідно ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Відповідно саме земельна ділянка разом з житловим будинком та господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, складють єдиний об`єкт садибу, а не тільки житловий будинок та надвірні побудови. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial