Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в обґрунтування якого зазначив, що 13.10.2011 р. було розірвано шлюб, укладений між ним та відповідачем. Від шлюбу мають спільну доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу мешкає окремо, у вихованні доньки участі не приймає, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним оглядом та лікуванням, не цікавиться здоров'ям дитини, не надає кошти на її утримання. У зв'язку з тим, що [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, позивач просить позбавити її батьківських прав по відношенню до неповнолітньої [PERSON] [INFO] та стягнути з неї аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/3 частки від заробітку, щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову до повноліття дитини. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні позову та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання не з'явилася про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр», заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. (а.с. 41). Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, а в частині позовних вимог про стягнення аліментів покладалася на розсуд суду. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явилася, на підставі ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за її відсутності та ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Перевіривши надані суду документи, з'ясувавши правову позицію позивача, третьої особи, заслухавши свідків, встановивши наявність достатніх для того законних підстав, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне. Так, відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підставі досліджених в судовому засіданні документів, оцінивши їх як належні та допустимі докази, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження та є достовірними. Судом встановлено, що 13.10.2011 р. було розірвано шлюб, укладений між позивачем та відповідачем. Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 9-10). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 28.08.2015 р. неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] проживає разом з позивачем [PERSON] та знаходиться на його утриманні, позивач створює належні умови для її проживання (а.с. 7). Згідно довідки лікаря-педіатра Центру первинної медико-санітарної допомоги Сватівського району від 10.10.2017 р., догляд за неповнолітньою [PERSON], коли вона хворіє, здійснює її батько [PERSON] та [PERSON], також вони привозять дитину на профілактичні огляди та проведення щеплень (а.с. 43). Відповідно до характеристики КЗ «НВК Сватівської ЗОШ І ст. - гімназії», довідки № 46 від 03.10.2017 р., [PERSON] навчається у школі з першого класу. Батько, [PERSON] та його дружина, [PERSON] приділяють належну увагу вихованню доньки: цікавляться успішністю і поведінкою доньки в школі, завжди відвідують батьківські збори, здійснюють всі необхідні фінансові оплати по школі. Про біологічну матір нічого не відомо, в школі вона ніколи не з'являлася, [PERSON] [PERSON] називає мамою. (а.с. 44, 46). Як вбачається з акту з місця проживання, вихованням, утриманням, лікуванням [PERSON] займається її батько [PERSON] та [PERSON], з боку матері [PERSON] увага дитині не приділялася, за місцем проживання дитини вона не з'являлася, вихованням та утриманням доньки не займалася (а.с. 45). Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення, що неповнолітня [PERSON] з осені 2012 року проживає разом з нею та позивачем [PERSON] та вони спільно займаються її вихованням. За весь цей час мати дитини жодного разу не телефонувала, не цікавилася дитиною. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є бабусею неповнолітній [PERSON] З народження дитини відповідач [PERSON] залишала дитину та інколи з'являлася, а влітку 2012 року вона залишила дитину їм на виховання та жодного разу після цього не з'явилася. Коли вона зателефонувала [PERSON] та попросила поговорити з дитиною, відповідач їй відповіла, що вихованням дитини повинен займатися батько дитини, а в неї інше життя з іншим чоловіком. Спочатку вихованням онуки займалася вона з чоловіком, а згодом син зустрів [PERSON], з якою став спільно проживати і вони забрали неповнолітню [PERSON] та разом стали її виховувати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення, що він є дідом неповнолітній [PERSON], близько п'яти років тому відповідач [PERSON] привезла онуку в сел. Біловодськ Луганської області, де він раніше проживав разом з дружиною - бабусею дитини та залишила її з ними. З цього часу йому нічого про відповідача не відомо, матеріальну допомогу на утримання дитини вона не надавала, не відвідувала дитину та взагалі не цікавилась нею. Спочатку вихованням онуки займалися вони з дружиною, а згодом син зустрів [PERSON], з якою став спільно проживати і вони разом стали виховувати дитину. Відповідно до частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За змістом роз'яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Згідно висновку Сватівської міської ради від 28.08.2015 року, доцільно позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], з яким суд погоджується, так як він відповідає вимогам законодавства, є обґрунтованим і винесеним після належного з'ясування обставин невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків. (а.с. 6). Відповідач протягом тривалого часу не виконує батьківські обов'язки щодо своєї дитини, не цікавиться її життям, не приймає участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не відвідує, таке невиконання батьківських обов'язків відбувається протягом тривалого часу, що свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. Судом не встановлено фактів перешкоджання відповідачу у здійсненні нею своїх батьківських прав чи обов'язків. Все вищезазначене свідчить, що [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов'язків. За встановлених обставин винної поведінки відповідача [PERSON] та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов'язками, враховуючи права і інтереси дитини, суд дійшов висновку про злісне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків та необхідність позбавлення її батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO]. В той же час відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно роз'яснень наданих в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Заявляючи вимогу про стягнення аліментів у частці від заробітку, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідач працює та отримує заробіток (дохід). Визначаючи розмір аліментів які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з принципу справедливості і обов'язку обох батьків приймати участь в утриманні дітей. При визначенні розміру аліментів, суд, у відповідності до вимог ст. 182 СК України враховує, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2017 рік", прожитковий мінімум на одну дитину від 6 до 18 років з розрахунку на місяць з "01" травня 2017 року становить 1777 грн. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідач повинна сплачувати аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 888,50 грн. (1777 : 2), що складає 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Статтею 184 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Суд, визначаючи час з якого слід присудити аліменти на дитину, приймає до уваги, що позовна заява подана до суду 11 липня 2017 року, а відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно з п. 1 ч. 1ст. 367 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів, суд допускає до негайного виконання в межах місячного платежу. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно також стягнути судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 640 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial