Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.12.2013 р. звернувся до суду з позовом до ТОВ «АВТО ПРОСТО» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.08.2013 року між ним, як Позичальником, та ПАТ «Донецьк-Авто» у особі ТОВ «АВТО ПРОСТО» ( надалі за текстом - відповідач ) був укладений Договір № 703903, який за своєю суттю є кредитним договором. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої ПАТ «Донецьк-Авто» для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Цей договір він уклав з метою отримання автомобілю марки «Шевроле Лачетті», але ж Відповідач зазначив у Додатку № 1 до Договору - автомобіль марки КІА RIO, вартістю 130400 (сто тридцять тисяч чотириста) гривень, запевнивши мене у тому, що по вартості обидва автомобілі однакові. Відповідно до ст. 2 цього Договору відповідач зобов'язався забезпечити придбання автомобілю згідно з умовами Договору. Відповідно до ст. 4 Договору, він був зобов'язаний: - сплатити винагороду за послуги, пов,язані з включенням Договору до системи АвтоТак та формуванням групи протягом 10 ( десяти ) днів після повідомлення Товариством номера групи, до якої я належу, та дати створення групи, - сплатити винагороду адміністратора за послуги, пов,язані з передачею мені автомобіля, після надання Права на отримання автомобіля, - щомісячно не пізніше 15-го числа кожного місяця сплачувати періодичні платежі разом із щомісячною винагородою, - та інше. Таким чином, відповідач зобов'язав його сплатити на його користь, посилаючись на ст. 4 Договору грошові кошти у сумі 4694,40 гривень у повному обсязі, хоча до цієї суми входить винагорода адміністратора за послуги, пов,язаної з передачею мені автомобіля тільки після надання Права на отримання автомобіля. Тобто, ані автомобіля, ані права на його отримання він ще не отримав, а грошові кошти вже сплатив. Тобто, зі свого боку, він зобов'язання, передбачені ст. 4 Договору, виконав у повному обсязі, сплативши у день укладення Договору, а саме 14.08.2013 року, на користь відповідача грошові кошти у сумі 4694,40 гривень. 22.08.2013 року, відповідно до повідомлення Відповідача ( додається ), була сформована група. Вказує, що статті Договору за своїм змістом мають суттєві протиріччя. Так, відповідно до ст. 4 Розділу 1 Договору, він був зобов'язаний сплатити Винагороду за послуги, пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи, протягом 10 ( десяти ) днів після повідомлення Товариством номера групи, до якої він належить, та дати створення групи. Відповідно до п. 1.6 ст. 1 Розділу 2 Договору, він був зобов'язаний сплатити Винагороду за послуги, пов,язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи, протягом 10 ( десяти ) календарних днів після повідомлення. Товариством номера групи, до якої він належить, та дати створення групи. Тобто, Відповідач таким чином, поставив його у положення, відповідно до якого таким чином можна було б йому пред'явити претензії і звинуватити у невиконанні умов Договору якщо б він порушив зобов'язаний зі сплати цієї послуги, якби сплачував грошові хоч після спливу 10 робочих днів, хоч після спливу 10 календарних днів. Після сплати на користь Відповідача суми у розмірі 4694,40 гривень, квитанцію про сплату цієї суми він віддав Відповідачеві. З моменту укладення Договору мною на користь відповідача було сплачено 11476,39 гривень (одинадцять тисяч чотириста сімдесят шість гривень тридцять дев,ять копійок) наступним чином: 14.08.2013 року - 4694,40 гривень, 11.09.2013 року-2201,77 гривень, 12.10.2013 року-2290,11 гривень, 15.11.2013 року-2290,11 гривень. Таким чином, мною загалом, враховуючи первинний внесок, до теперішнього дня на користь відповідача було сплачено грошові кошти у розмірі 11476,39 гривень ( одинадцять тисяч чотириста сімдесят шість гривень тридцять дев'ять копійок ). Тобто, жодного разу він не порушив ст. 4 договору, а сумлінно сплачував періодичні платежі на користь Відповідача, але автомобілю так і не отримав. Вважає дії відповідача незаконними, а укладений між нами Договір є недійсним. Згідно п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; 3) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Ця інформація майже в повному обсязі йому надана не була. Згідно ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Договір складений в порушення вимог норм ЦК України, оскільки в ньому не вказана точна дата його укладення ( відсутній рік укладання ). З огляду на вищенаведене, дії відповідача є недобросовісними, та містять ознаки пірамідальної схеми. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, а тому на користь споживача підлягають стягненню сплачені за договором кошти згідно зі ст. 216 Цивільного кодексу України. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. З, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон встановив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. В зв'язку з чим просить визнати вищевказаний договір недійсним, стягнути на його користь суму одноразового платежу у розмірі 4694.40 грн., та суму чистих внесків у розмірі 6781.99 грн., судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач підтримав зазначені позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, про що надав письмові заперечення. Суд вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. В судовому засіданні судом встановлено. 14 серпня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір №703903 (далі по тексту - Договір). Даний Договір укладений в рамках системи послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів (автомобілів) в групах АвтоТак, яку створило ТОВ "АВТО ПРОСТО". Система встановлює відповідні механізми, які забезпечують придбання кожним із учасників автомобіля шляхом сплати його ціни невеликими щомісячними внесками протягом декількох років. При виконанні Договору з учасниками, укладеними в рамках системи АвтоТак, ТОВ "АВТО ПРОСТО" надає учасникам фінансові послуги, що направлені на придбання автомобіля на основі системи АвтоТак. Ці послуги полягають в формуванні груп учасників, організації і проведенні розподілу товару (автомобілів) в групах асигнаційних актів, а також інші послуги, передбачені Договором (а.с. 12-17). Суд погоджується з твердження Відповідача про те, що Договір №703903 за своєю суттю не є кредитним договором. Згідно ст.. 1 Договору №703903 передбачено: "Предметом Договору є надання Учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання Автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АвтоТак. " Тоді як ст.1054 ЦК України передбачено: «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти». За умовами Договору ТОВ „АВТО ПРОСТО" не надає жодних грошових коштів споживачеві, а споживач не зобов'язується їх повернути разом із відсотками. Крім того, відповідно до п. 23 ч.І ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів": «Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції». Тоді як, ст. 2 Договору №703903 чітко регламентовано, що ТОВ „АВТО ПРОСТО" зобов'язане здійснити оплату автомобіля Постачальнику такого автомобіля, а не Учаснику (споживачеві). Таким чином, Договір №703903 є договором про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, а не кредитним договором, як стверджує Позивач. Укладений між ТОВ "АВТО ПРОСТО" та [PERSON]. Договір складається з основного тексту Договору, Додатку №1 та Додатку №2. Додаток підписаний сторонами і є невід'ємною частиною Договору. Відповідно до п. 19.2 ст.19 Договору "Підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеннями. умовами та змістом Договору та Додатків до нього". Таким чином, Позивачу до підписання Договору, довелась вичерпна інформація про послуги, що надаються Відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підпис Учасника в Договорі №703903 стоїть поряд із текстом наступного змісту: "Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника Авто Просто. проінформований про всі можливі витрати у зв'язку із укладенням Договору, уважно прочитав та зрозумів Договір та Додатки до нього. Учасник своїм підписом засвідчує факт ознайомлення, та згоду з умовами Договору. підтверджує свої права та обов'язки за Договором, підтверджує Г здатність набувати прав та обов'язків за Договором, умови Договору йому зрозумілі та він вважає їх вигідними для себе." Даний факт є свідченням обізнаності Позивача як відносно предмету Договору, так і щодо його прав та обов'язків за договором. Додатковою гарантією повного усвідомлення кожним учасником своїх прав та обов'язків за договором виступає п. 12.1.5 ст. 12 Розділу II Договору, відповідно до якого, "Якщо Учасник виявить бажання односторонньо відмовитись від Договору про адміністрування протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів від дати підписання Договору, Договір вважається розірваним, і учасник звільняється від будь-яких зобов 'язань за ним. Такому Учаснику повертається вся сума коштів, сплачених за Договором про адміністрування. Неподання своєї заяви про розірвання Договору згідно п. 12.1.5 ст. 12 Розділу II Договору та підпис Позивача на Договорі та Додатку до нього є доказом того, що Позивачу були повністю зрозумілі усі визначення, умови та зміст Договору та Додатку до нього, і що сторони досягай домовленості з усіх істотних для них умов, а також те, що Позивач вважає дані умови Договору №703903 справедливими по відношенню до себе. Таким чином, умови надання Позивачеві послуг на підставі Договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в Договорі та Додатках до неї. Щодо автомобіля, з приводу отримання якого укладався Договір №703903 суд зазначає наступне. Статтею 1 Договору №703903 передбачено: "Предметом Договору є надання Учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання Автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АвтоТак ". Відповідно до термінології Договору №703903, Автомобіль або Товар - транспортний засіб, що придбавається через Систему АвтоТак згідно з укладеним Договором про адміністрування. Марка та базова комплектність моделі Автомобіля вказуються в Додатку № І до Договору про адміністрування. Таким чином, з метою отримання якого автомобіля Позивач укладав Договір №703903, відомо самому Позивачу, а в Додатку №1 до Договору №703903, підписаному Позивачем, чітко визначено модель та марку автомобіля, з приводу отримання якого і укладався даний Договір, а саме: КІА RIO. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягай згоди з усіх істотних умов договору. Щодо призначення коштів в розмірі 4691,40 грн., сплачених Позивачем 14.08.13. Згідно "Термінології", визначеної в Договорі №703903: «Винагорода Товариства - кошти, що сплачуються Учасником та є оплатою послуг Товариства за Договором про адміністрування. Винагородою Товариства є: Щомісячна винагорода за послуги з адміністрування: грошові кошти, які Учасник у складі кожного щомісячного Повного внеску або Авансового внеску, щомісячний розмір гадає зазначений у Додатку №1 до Договору про адміністрування відсоток від Поточної помобіля. Винагорода за послуги пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи: вказана винагорода сплачується після того, як Учаснику буде повідомлено про дату створення групи та номер групи, до якої включено його договір про адміністрування. Розмір цієї винагороди складає зазначений у Додатку №1 до Договору про адміністрування відсоток від Поточної ціни автомобіля, дійсної на дату підписання Договору. Винагорода за послуги, пов'язані з передачею автомобіля учаснику: грошові кошти за послуги, пов'язані з передачею Автомобіля Учаснику-отримувачу товару. Розмір цієї винагороди складає зазначений у Додатку №1 до Договору про адміністрування відсоток від Поточної ціни автомобіля, дійсної на дату надання Учаснику Права на отримання Автомобіля, і яку Учасник повинен сплатити після повідомлення про надання йому Права на отримання Автомобіля». Договір між позивачем та Відповідачем було включено до групи №1194 та надано порядковий номер 67 у цій групі. У зв'язку з чим, Позивачем було сплачено Винагороду за послуги, пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи в розмірі 4691,40 грн. (3% + ПДВ від Поточної ціни автомобіля вказаної в Додатку №1) (а.с. 23). Отже, суд погоджується з позицією відповідача про те, що кошти в розмірі 4691,40 гри., сплачені Позивачем 14.08.13, це кошти сплачені включно як Винагорода за послуги, пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи, а Винагорода за послуги, пов'язані з передачею автомобіля учаснику, жодним чином в цю суму коштів не входить. Щодо граничного строку сплати Винагорода за послуги, пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи суд зазначає наступне. По-перше, в ст. 4 Розділу І Договору №703903 не вказано, що Учасник зобов'язаний сплатити Винагороду за послуги, пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи протягом саме 10 (десяти) робочих днів після повідомлення Товариством Учаснику номера групи, до якої він належить, та дати створення групи. По-друге, як би Відповідач і «пред'явив претензії» за невиконання ст. 4 Розділу І та п.1.6 Розділу II Договору, то лише у вигляді санкції передбаченої п.1.7 ст.1 Розділу II Договору: В разі, якщо Учасник протягом 10 (десяти) календарних днів з дня направлення на його адресу рахунку не здійснить оплату Винагороди за послуги, пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи, АВТО ПРОСТО має право в односторонньому порядку розірвати підписаний Договір та/або вимагати сплати неустойки (штрафу, пені) згідно з положеннями Договору, викладеними в Статті «Невиконання зобов'язань за Договором» Розділу II Договору». Таким чином, Договором №703903 регламентовано строк сплати Учасником Винагороди за послуги, пов'язані з включенням договору до системи АвтоТак та формуванням групи, а саме: протягом 10 (десяти) календарних днів після повідомлення Товариством Учаснику номера групи, до якої він належить, та дати створення групи. Крім того 11 вересня 2013 року Верховним Судом України розглянуто заяву ТОВ "АВТО ПРОСТО" про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про перегляд судових рішень стосовно неоднакового застосування судом касаційної інстанції п.7 частини 3 статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" під час розгляду справ стосовно договорів про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах. Постановою Верховного Суду України від 11.09.2013 року ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по цивільній справі № 6-35121 св 12 від 28.11.2012 року за позовом [PERSON] до ТОВ "АВТО ПРОСТО" про визнання угоди недійсною, відшкодування майнової та моральної шкоди (справа у суді 1-ї інстанції № 2/1716/667/2012), якою ВССУ підтвердив висновки апеляційного суду Рівненської області про те, що ТОВ "АВТО ПРОСТО" здійснює діяльність заборонену п. 7 ч. З ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" була скасована, а справу направлено на новий розгляд до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Задовольняючи заяву ТОВ "АВТО ПРОСТО" про перегляд ухвали ВССУ та скасовуючи ухвалу ВССУ від 28.11.12, Верховний Суду України дійшов наступного висновку: «За таких обставин висновок суду про те, що діяльність ТОВ "АВТО ПРОСТО" за Угодою сторін є функціонуванням ''пірамідальної схеми", суперечить змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України мПро захист прав споживачів" у зв'язку з відсутністю головних ознак "пірамідальної схеми" - безтоварність та сплати компенсації одним учасником за рахунок інших, оскільки за схемою придбання товарів у групах придбавають товар усі учасники за рахунок об'єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками схеми є тільки в часі одержання автомобіля кожним із них, за умови виконання своїх зобов'язань». Крім того, Верховний Суд України наголошує: «Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення ''пірамідальної схеми". Наведене дозволяє визнати, що висновок суду щодо пірамідальності схеми придбання товарів у групах, який ґрунтується тільки на факті неотримання автомобілів усіма учасниками групи одночасно, а лише окремими учасниками й у певній послідовності, є помилковим». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-40 цс 13: «Крім того, ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суди апеляційної й касаційної інстанцій на підставі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" дійшли висновку про те, що укладена сторонами Угода порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови, зокрема, у ст.ст. 13,14 додатку № 2 до Угоди, у зв'язку із чим ця Угода згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" є недійсною із застосуванням наслідків її недійсності. Однак при цьому суди неправильно застосували норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", не встановивши, у чому саме полягає несправедливість окремих положень Угоди, (ураховуючи, що ст. 13 Угоди містить дев'ять пунктів, а ст. 14 - десять пунктів) і не вказали, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсними саме цих (яких конкретно) умов Угоди та чи є підстави для визнання недійсним договору в цілому». Відповідно до вимог ст. 3607 ЦПК України, Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed