Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

27.04.2015р. позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 67,0 кв.м. та визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON], якому належав житловий будинок [ADDRESS], на підставі свідоцтва на право особистої власності від 07.04.2015р. Після смерті батька відкрилась спадщина на вказаний житловий будинок. Позивачка вказує, що спадкоємцями першої черги на спадкове майно за законом стала вона та її рідний брат [PERSON], який помер [INFO] і онук - [PERSON], оскільки вона із [PERSON] прийняли спадщину шляхом фактичного користування та управління житловим будинком протягом шести місяців, відповідно ст. 549 ЦК України, проте заяву про прийняття спадщини вона не змогла прийняти в установлений строк, подала заяву 31.03.2015р. до державної нотаріальної контори. Крім того, зазначає, що здійснювала покращення будинку, виконувала ремонтні роботи, сплачувала за комунальні платежі за електроенергію та укладала договори з енергопостачальною організацією (копії та оригінали документів будуть надані суду до початку розгляду по суті). Представник відповідача [PERSON] подав до суду заперечення, в якому вказує на те, що вимоги позивача є безпідставними та не обґрунтовуються жодними належними та допустимими доказами. Крім того, вказує про пропуск позивачем строку позовної давності та, що при цьому остання не просить його поновити. В зв'язку з вищевикладеним просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог та просили в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи. Подав через канцелярію суду заяву, в якій визнає позовні вимоги та просить розглядати справу без його участі. Відповідно до положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За вимогами ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, відповідачів та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [PERSON], який помер [INFO], на підставі свідоцтва на право особистої власності від 07.04.2015р. належав житловий будинок [ADDRESS], Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом, яка складається з житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця - син [PERSON], який помер [INFO], син [PERSON], син [PERSON], який помер у 2006 році, та донька [PERSON]. Судом встановлено, що позивачка зверталася до Управління пенсійного фонду України в Врадіївському районі Миколаївської області із заявою від 10.01.2002р. щодо оформлення допомоги на поховання [PERSON], до якої додавала довідку про смерть відділу реєстрації громадського стану громадян Врадіївського районного управління юстиції № 8 від 09.01.2002р. та довідку селищної ради № 48 від 09.01.2002р. З показань свідків вбачається, що позивачка брала участь в організації похорон спадкодавця [PERSON] Після смерті спадкодавця у позивачки знаходилися правовстановлюючі документи на житловий будинок, які вона в подальшому передала для [PERSON], що останнім не заперечується, та ключі від вказаного будинку. Позивачка доглядала за будинком та проводила його ремонт. Суд бере до уваги накладну датовану травнем 2002 року, яку позивач подала на обґрунтування здійснення нею ремонту спірного житлового будинку після смерті спадкодавця, однак не бере до уваги накладі датовані 2008 та 2011 роками, оскільки вони подані на обґрунтування тих обставин, які в силу приписів ст. 549 ЦК УРСР (1963р.), мали мати місце протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця, який помер [INFO] Суд критично оцінює твердження щодо того, що [PERSON] сплачувала за електроенергію, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин нею надано не було, а вона лише пояснила, що документи на підтвердження даних обставин не збереглися. З листа ПАТ "Миколаївобленерго" № 01/835 від 27.05.2015р. вбачається, що вони уклали з позивачем договір № 415292 як споживачем електроенергії, проте вказаний лист не містить жодної інформації щодо дати його укладення. Дослідивши матеріали спадкової справи № 163/2002, щодо майна померлого [INFO], [PERSON] судом встановлено наступне. Після смерті [PERSON] до Врадіївської державної нотаріальної контори (далі - нотаріальна контора) за місцем відкриття спадщини звернувся [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, яка зареєстрована в книгу обліку спадкових справ за № 319 від 08.07.2002р. 29.01.2015р. до нотаріальної контори звернулася [PERSON] з заявою, в якій повідомляла, що спадщину, яка залишилася після смерті батька, [PERSON], я не прийняла, на неї не претендую, в суд за визначенням мені додаткового строку для прийняття спадщини звертатись не буду. Листом № 115/02-14 від 05.02.2015р. нотаріальна контора, з метою перевірки дійсності правовстановлюючого документа та належності майна спадкодавцю, просила КП "Первомайське МБТІ" надати для [PERSON] інформацію по реєстраційним книгам та інвентаризаційним справам, за ким зареєстрований житловий будинок, який розміщений за [ADDRESS] та його технічний опис. Листом № 134/01-16 від 10.02.2015р., нотаріальна контора на звернення [PERSON] повідомила останнього, що син померлого [INFO] - [PERSON], [PERSON] звернувся до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований по [ADDRESS]. [PERSON], який помер [INFO], із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] не звертався. Листом № 294/01-16 від 19.03.2015р. нотаріальна контора на запит [PERSON] від 19.03.2015р. повідомила останню, що їй не обхідно звернутися до суду для надання додаткового строку для прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] 31.03.2015р. [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину її батька [PERSON], яка складається з житлового будинку по [ADDRESS], оскільки після смерті останнього, на підставі ст. 549 ЦК України (1963р.), фактично вступила в володіння та управління вказаним житловим будинком. Листом № 467/02-14 від 08.05.2015р. нотаріальною конторою [PERSON], на її заяву від 31.03.2015р., було запропоновано надати рішення суду про доказ вступу в управління чи володіння спадковим майном або рішення суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Листом № 384/01-16 від 06.04.2015р. нотаріальна контора на усний запит [PERSON] повідомила останнього, що йому не обхідно звернутися до суду для надання додаткового строку для прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] Листом № 486/01-16 від 13.05.2015р. нотаріальна контора на усний запит [PERSON] повідомила останнього, що згідно законодавства, діючого на день смерті спадкодавця, він визнається таким, що спадщину прийняв. Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 09.06.2015р. (яке набрало законної сили) у цивільній справі № 474/385/15-ц за позовом [PERSON] до Врадіївської селищної ради, [PERSON] про продовження строку прийняття спадщини, встановлено, що "спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO], позивач відповідно до листа - роз'яснення є особою, яка вважається такою що прийняла спадщину шляхом вступу в оперативне управління майном". Твердження представника позивача - [PERSON] про порушення державним нотаріусом присяги нотаріуса та вимог Закону України "Про нотаріат" № 3425-XII від 02.09.1993р. та Інструкції про вчинення нотаріальних дій №18/5 від 14.06.1994р. при прийняті заяви від [PERSON] про прийняття спадщини не на спеціальному бланку, поза приміщенням нотаріальної контори, без з'ясування дієздатності позивача, перевірки справжності його підпису, суд не бере до уваги, оскільки вони виходять за межі заявлених вимог. Суд також не бере до уваги твердження позивача, що разом з нею спадкоємцями першої черги на спадкове майно за законом стала вона її рідний брат [PERSON], який помер [INFO] та онук - [PERSON], оскільки вони виходять за межі заявлених вимог. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено судам, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Як зазначено вище рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 09.06.2015р. встановлено, що [PERSON] є особою, яка вважається такою що прийняла спадщину шляхом вступу в оперативне управління майном, а відтак з огляду на положення чинного законодавства до даних спадкових відносин підлягають застосуванню положення ЦК УРСР (1963р.). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК України, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено судам, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994р. № 18/5, встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 58 та ч. 2 ст. 59 ЦК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно ч. 3 ст. 60 УПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ст. 63 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. В сукупності вищевикладеного вбачається, що вимога позивачки про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] шляхом фактично вступу в управління та володіння житловим будинок [ADDRESS], загальною площею 67,0 кв.м. є законною та обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи, а відтак підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивачки про визнання за нею права власності на житловий будинок [ADDRESS] суд зазначає наступне. Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено, що судам слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Після дослідження матеріалів спадкової справи судом встановлено, що державним нотаріусом не виносилася постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, проте листом № 467/02-14 від 08.05.2015р. нотаріальною конторою [PERSON], на її заяву від 31.03.2015р., було запропоновано надати рішення суду про доказ вступу в управління чи володіння спадковим майном або рішення суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" вказано на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, оскільки судом в даному рішення встановлено факт прийняття позивачкою спадщини шляхом фактично вступу в управління та володіння спадковим майном, враховуючи те, що державним нотаріусом не виносилася постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку з чим у позивачки не має перешкод для отримання свідоцтва про право на спадщину у визначеному законом порядку, її вимога про визнання за нею права власності на на житловий будинок [ADDRESS], що входить в склад спадщини, після померлого [PERSON], не підлягає задоволенню. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ст. 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Оскільки строк позовної давності встановлений ст. 71 ЦК УРСР не сплив до набрання чинності ЦК України (2003р.), застосуванню підлягає саме ЦК України (2003р.). Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Положення ст.ст. 560 та 561 ЦК УРСР, що регулюють порядок та строки видачі свідоцтва про право на спадщину не обмежують спадкоємця строками звернення до нотаріальної контори щодо отримання такого свідоцтва. Як вбачається з матеріалів справи, перший раз позивачка зверталася до державної нотаріальної контори 29.01.2015р. і саме станом на цю дату державним нотаріусом визначено коло спадкоємців. 31.03.2015р. позивачка зверталася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Листом № 467/02-14 від 08.05.2015р. нотаріальною конторою було запропоновано позивачці надати рішення суду про доказ вступу в управління чи володіння спадковим майном або рішення суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, враховуючи вищевикладене та відповідно до присів ст. 261 ЦК України, позивачка довідалась чи могла довідатись про порушення свого права з моменту звернення до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про правно на спадщину, а відтак строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України не сплив. На підставі ст. 88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: partial