Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

19.06.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, а 27.06.2017 року - з уточненою позовною заявою до [PERSON] з вимогою про стягнення з відповідача на його користь авансу в розмірі 1002425 грн 00 к. В обґрунтування позову зазначив, що в серпні 2016 року між ним та відповідачем, як фізичною особою, була укладена угода в простій усній формі на купівлю-продажу сільськогосподарської продукції - насіння соняшнику. Відповідно до даної угоди, він як покупець до 11 жовтня 2016 року повинен був зробити передплату відповідачу за продаж. З його боку насіння соняшнику за ціною 7300 грн 00 к. за одну тону. Відповідно - [PERSON] повинен був відвантажити йому насіння соняшнику на загальну суму 1002425 грн. 00 к. На виконання своїх зобов'язань 10 жовтня 2016 ним був отриманий кредит в ТОВ "Фінансова Група "Український сільськогосподарський виробничо-будівельний кредит" в розмірі 1002425 грн 00 к. 11.10.2016 відповідач - [PERSON] отримав від нього в якості передплати 1002425 грн 00 к. Після отримання передплати за сільськогосподарську продукцію в розмірі 1002425 грн 00 к. - [PERSON] свої зобов'язання не виконав і не відвантажив необхідну сільськогосподарську продукцію - насіння соняшнику, чим йому було заподіяно збитки на суму 1002425 грн 00 к. На відміну від завдатку, який при не виконанні договору стороною, що дала завдаток, нею втрачається, аванс у разі порушення умов договору повертається стороні, яка його видала. Як і завдаток, аванс служить доказами укладення договору. Отже оскільки відповідач отримавши від нього передплату за сільськогосподарську продукцію в розмірі 1002425 грн свої зобов'язання не виконав і не відвантажив необхідну сільськогосподарську продукцію насіння соняшнику, сума 1002425 грн, в якості авансу, підлягає поверненню йому. 14.07.2017 провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд на 14.09.2017. 14.09.2017 розгляд справи відкладено у зв'язку з неявкою відповідача та представника відповідача. 06.11.2017 від відповідача [PERSON] надійшли до суду заперечення проти позову. В обґрунтування заперечення відповідач вказав, що відповідно до вимог чинного законодавства він зареєстрований як фізична особа-підприємець. Крім того, він є засновником двох приватних підприємств - ПП "Явірське" та ПП "Укрбалпром". Приватні підприємства "Явірське" та "Укрбалпром", через посадових осіб та найманих працівників здійснюють сільськогосподарську діяльність, вирощують соняшник, пшеницю, городину, виробляють іншу продукцію. Відповідно до положень чинного законодавства право власності і право розпорядження виробленою продукцією належить самим приватним підприємствам. Приблизно в серпні 2016 року, коли підприємства починали збут продукції врожаю 2016 року, до нього звернувся раніше невідомий [PERSON] як директор фермерського господарства "СВАМ-АГРО" з пропозицією реалізації насіння соняшника та зерна пшениці у великих об'ємах, фактично всього урожаю, загальною вартістю близько 25 000 000 грн. При цьому особисто позивач пояснив, що його підприємству продукція в таких об'ємах не потрібна, але ФГ "СВАМ-АГРО" має партнерів-покупців зерна і насіння навіть за кордоном, тому за комісійну винагороду запропонував йому допомогу в його реалізації. Пропозиція була вигідною і він, відповідно до Статуту, погодив укладення правочинів директорами підприємств. 16.08.2016 між приватними підприємствами "Явірське", "Укрбалпром", та фермерським господарством "СВАМ-АГРО" в особі [PERSON] було укладено договори консигнації №16082016 та 16082016-А, за умовами якого його підприємства передавали ФГ "СВАМ-АГРО" (Консигнатору за Договором) на консигнацію зерна пшениці врожаю 2016 року в обумовлених обсягах, а Консигнатор зобов'язувався реалізувати товар за винагороду третім особам, тобто покупцям. Крім того, 04.10.2016 між приватними підприємствами "Явірське, "Укрбалпром", та фермерським господарством "СВАМ-АГРО" в особі [PERSON] було укладено договори консигнації №04102016 та 04102016-А, за умовами якого його підприємства передавали ФГ "СВАМ-АГРО" (Консигнатору за Договором) на консигнацію насіння соняшника урожаю 2016 року, а Консигнатор зобов'язувався реалізувати товар за обумовлену винагороду третім особам, тобто покупцям. Грубо порушуючи умови укладених Договорів, ФГ "СВАМ-АГРО" в особі [PERSON] замість реалізації переданого йому товару, перевів право власності на товар на своє ім'я шляхом переоформлення відповідних складських квитанцій на продукцію, а потім реалізував більшість належного його підприємствам майна невстановленим особам, не перерахувавши кошти за проданий товар згідно п. 7.1, 7.2 Договорів та п. 4 Специфікацій до них. З метою захисту порушених його інтересів підприємств він звернувся до Балаклійського ВП ГУНП в Харківській області, де на даний час відкрито кримінальне провадження №12016220190001844 від 02.11.2016 відносно [PERSON] за фактом вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а саме протиправного заволодіння майном приватних підприємств "Явірське" та "Укрбалпром" шляхом шахрайських дій, чим йому було спричинено значну матеріальну шкоду. 10 березня 2017 року йому стало відомо, що посадовими особами фермерського господарства "СВАМ-АГРО", а саме директором [PERSON], до слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області була подана заява про скасування арешту з майна (сільськогосподарської продукції), визнаного в зазначеному кримінальному провадженні речовим доказом. До заяви про скасування арешту заявником [PERSON] було надано слідчому судді копії договорів консигнації №04102016 та 04102016-А, начебто укладені між ФГ "СВАМ-АГРО" та ПП "Явірське" й ПП "Укрбалпром", власником яких є він. Текст цих договорів абсолютно не збігався з оригіналом укладених між його підприємствами та ФГ "СВАМ-АГРО" договорів консигнації, а також підпис директорів підприємств на наданих копіях також був підробним, в зв'язку з чим відносно [PERSON] було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ст. 366 Кримінального кодексу України. Аналогічні кримінальні провадження за фактом шахрайських дій та службового підроблення [PERSON] відкриті у Богодухівському та Золочівському ВП ГУНП в Харківській області. Одночасно з кримінальними провадженнями, належні йому підприємства звернулися до Господарського суду Харківської області з позовами до ФГ "СВАМ-АГРО" про розірвання вказаних Договорів, стягнення збитків та повернення продукції, яка ще залишалася на елеваторах Харківської області. Рішеннями Господарського суду Харківської області, залишеними без змін судами апеляційної й касаційної інстанції, його позовні вимоги було задоволено, стягнуто з ФГ "СВАМ-АГРО" спричинені підприємствам збитки та повернуто майно, яким протиправно заволодів [PERSON] з помічниками. При цьому, в період господарських відносин з підприємством позивача [PERSON], коли йому ще невідомо було про його наміри заволодіння чужим майном шахрайським шляхом, а саме 01.10.2016, він ([PERSON]) особисто як фізична особа позичив у нього грошові кошти в сумі 9253 доларів США, на загальну суму 267 576 грн 86 к., уклавши письмовий Договір позики. Вказану суму разом із процентами [PERSON] не повернув до теперішнього часу, внаслідок чого в порядку цивільного судочинства він звернувся з позовом до останнього, і на даний час в провадженні Зміївського районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа про стягнення боргу за Договором позики. Інших договорів між ним та [PERSON] як фізичними особами ніколи не укладалося, ніяких грошей він від нього не отримував, а оригінал розписки, копія якої додана до позовної заяви, написаний в період укладення підприємствами Договорів консигнації, був знищений в його присутності самим [PERSON] саме тому, що грошей готівкою в зазначеному розмірі як часткової передоплати за сільськогосподарську продукцію, в нього не було. 06.11.2017 за клопотанням представників позивача та відповідача в судовому засіданні оголошено перерву. 12.12.2017 в зв'язку з неявкою учасників справи розгляд справи перенесено. 08.02.2018 в зв'язку з хворобою позивача розгляд справи перенесено. Під час судового розгляду позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Водночас, позивач [PERSON]. пояснив, що не має можливості надати суду оригінал розписки, якою підтверджується отримання відповідачем від нього авансу, оскільки документи були втрачені. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених у запереченнях проти позову. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-ІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (чинній з 15.12.2017 року) (далі ЦПК України) передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Враховуючи розмір позовних вимог, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України розглядувана справа не може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, тому судовий розгляд справи по суті проведено за правилами загального позовного провадження. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі відомостей, повідомлених позивачем у позовній заяві, відповідачем у запереченні на позовну заяву, відомостей, повідомлених позивачем та представником відповідача під час судового розгляду у поясненнях, а також відомостей, що містяться у письмових доказах, судом встановлені наступні факт та відповідні їм правовідносини. Так, спірною є сума авансу в 1002425 грн, яка, за твердженням позивача була передана відповідачу 11.10.2016 в рахунок оплати продукції за усною угодою між позивачем та відповідачем. На підтвердження факту отримання відповідачем вказаного авансу позивачем надано копію розписки, складеної [PERSON] в якості засновника ПП "Явірське" про отримання від [PERSON] суми в розмірі 1002425 грн. 11.10.2016 в рахунок оплати продукції (а. с. 4, 12). Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Згідно ч. 1 статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частин 1-3 статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника передати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно стаття 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Виходячи з тверджень позивача, між фізичними особами [PERSON] та [PERSON] був укладений усний договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції. Проте, оскільки не передбачалося повне виконання договору в момент його укладання, і сума правочину перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, відповідно до положень ч. 1 ст. 206, п. 3 ст. 208 ЦК України для такого правочину передбачена обов'язкова письмова форма. Згідно статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Позивачем не надано доказів укладання у письмовій формі з відповідачем правочину щодо купівлі-продажу сільськогосподарської продукції, а відповідач заперечував факт укладання такого договору. Таким чином, відсутні підстави вважати, що у [PERSON] виникло зобов'язання щодо продажу сільськогосподарської продукції позивачеві, відповідно у останнього не виникло зобов'язання щодо оплати такої продукції. За таких обставин, у разі надання будь-яких коштів [PERSON] [PERSON] в рахунок оплати сільськогосподарської продукції, ці кошти мали б вважатися авансом та повернуті позивачеві. Разом з тим, позивачем [PERSON] не надано суду оригіналу розписки, на яку він посилався як на доказ надання авансу відповідачеві. Відповідно до ч. ч. 1-6 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Оскільки позивачем не надано оригіналу розписки, а відповідач заперечує наявність у позивача оригіналу такої розписки, оскільки фактично він ніяких коштів від позивача не отримував, копія розписки судом до уваги не береться. Надана позивачем копія листа начальника Московського ВП ГУНП в Харківській області від 22.02.2018 щодо результатів перевірки заяви [PERSON] від 21.01.2018 щодо втрати документів, у тому числі розписки про отрамання [PERSON] 1 млн. грн (а. с. 80), не звільняє позивача від обов'язку надати оригінал вказаної розписки. Інших доказів, якими б підтверджувалося зобов'язання відповідача повернути аванс, позивачем не надано, а відповідачем існування стверджуваних позивачем правовідносин категорично заперечувалося. Надані відповідачем копії договору позики (а. с. 37), договорів консигнації №16082016 та 16082016-А 1 (а. с. 39-46, 60-64) не стосуються предмета доказування, а тому судом не беруться до розгляду відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України. Також, не стосуються предмету доказування у розглядуваній справі та не є підставами для звільнення від доказування відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України і обставини, встановлені Постановами Вищого господарського суду України від 02.08.2017 у справі №922/857/17 (а. с. 47-53), та від 02.08.2017 у справі №911/878/17 (а. с. 54-59). За таких обставин, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів виникнення у відповідача зобов'язання щодо повернення авансу, у задоволенні позовної заяви належить відмовити.

Outcome: dismissed