Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

11 березня 2010 року позивач звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про визнання звільнення незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він працював у відповідача на посаді бригадира заготівельного відділу колесопрокатного цеху. У лютому 2010 року його було звільнено за прогул. Насправді відсутність позивача на робочому місці була обумовлена погіршенням стану здоров'я, у зв'язку з чим він звернувся до лікаря. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом (з урахуванням збільшення позовних вимог) про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення, поновлення його на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 37 559,93 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн. (т. 1 а.с.а.с. 1 - 5, 52, 53, 86, 87). 28 жовтня 2010 року відповідач звернувся до суду із заявою, якою повідомив, що насправді позивача було звільнено у зв'язку з появою його на робочому місці у нетверезому стані (т. 1 а.с.а.с. 76, 77). 03 листопада 2010 року судом було ухвалено рішення, яким суд відмовив позивачу у задоволенні позову, змінивши за заявою відповідача формулювання причини звільнення - поява на роботі у нетверезому стані. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2010 р. (т. 1 а.с.а.с. 92 - 95, 121, 122). 14 грудня 2011 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення судів першої та апеляційної інстанцій були скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції звернув увагу судів на те, що суд першої інстанції, змінивши формулювання причини звільнення, за власною ініціативою змінив правову підставу звільнення, хоча зміна формулювання причини звільнення допускається виключно, коли формулювання є неправильним або не відповідає чинному законодавству. Крім того, суд звернув увагу на те, що перед звільненням була отримана згода профспілкової організації на звільнення саме за прогул, а не за появу на роботі у нетверезому стані (т. 1 а.с.а.с. 148, 149). 08 лютого 2013 року позивач уточнив позовні вимоги, додатково зазначивши, що зміна формулювання причини звільнення відбулася з порушенням приписів трудового законодавства, із зміною правової підстави звільнення. Крім того, позивач збільшив вимоги в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу до 161 964,76 грн. та в частині відшкодування моральної шкоди - 50 000,00 грн. (т. 1 а.с.а.с. 176 - 179, 203). 31 травня 2013 року судом було ухвалено рішення, яким суд повторно відмовив позивачу у задоволенні позову. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2010 р. (т. 1 а.с.а.с. 213 - 215, 274 - 276). 02 квітня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення судів першої та апеляційної інстанцій були скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції знову звернув увагу судів на те, що суд першої інстанції, змінивши формулювання причини звільнення, за власною ініціативою змінив правову підставу звільнення, хоча зміна формулювання причини звільнення допускається виключно, коли формулювання є неправильним або не відповідає чинному законодавству (т. 2 а.с.а.с. 21, 22). 19 травня 2014 року та 01.07.2014 п. позивач уточнив позовні вимоги у частині найменування відповідача, зазначивши відповідачем Публічне акціонерне товариство "Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод". Крім того, позивач збільшив вимоги в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу до 226 949,39 грн. та в частині відшкодування моральної шкоди - 200 000,00 грн. (т. 1 а.с. 205, т. 2 а.с.а.с. 35 - 42, 49). 21 липня 2014 року суд своєю ухвалою залучив до участі у справі в якості третьої особи [PERSON], яка підписала наказ про звільнення позивача. У судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, а представник відповідача та третьої особи - заперечувала проти їх задоволення. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом було встановлено, що від березня 2008 року позивач працював у відповідача на посаді бригадира заготівельного відділу колесопрокатного цеху. 13 січня 2010 року, о 0900 год., позивач звернувся до Комунального закладу "Міська клінічна лікарня № 2" із скаргою на правосторонню ниркову коліку. При цьому позивач відмовився від запропонованої лікарем госпіталізації (т. 1 а.с.а.с. 10 - 13). 02 лютого 2010 року рішенням цехового комітету колесопрокатного цеху (оформленим у вигляді протоколу № 28) було дано згоду на звільнення позивача за прогул без поважної причини (т. 1 а.с. 45). 12 лютого 2010 року за наказом № 8/д позивача було звільнено за прогул 13.01.2010 р. без поважної причини (пункт 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП)) (т. 1 а.с. 6). 25 лютого 2013 року первинна організація профспілки відповідача дала згоду на зміну формулювань звільнення позивача - пункт 7 статті 40 КЗпП (поява на роботі у нетверезому стані) (т. 1 а.с. 186). Відповідно до пунктів 4, 7 частини 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у тому числі у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, а також появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Згідно з частиною 1 статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Судом встановлено, що первісною підставою для звільнення позивача із займаної посади став його прогул 13.01.2010 р. без поважної причини. При цьому відповідач не звернув увагу на те, що позивач від ранку перебував у КЗ "Міська клінічна лікарня № 2" у зв'язку з погіршенням здоров'я (скарга на правосторонню ниркову коліку). При цьому позивачу було запропоновано госпіталізацію, від якої він відмовився. Ця обставина безумовно свідчить про поважність причин неявки позивача на роботу. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача на наявність на території ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» свого лікарняного закладу, до якого позивач мав звернутися, оскільки не спростовує самого факту погіршення здоров'я позивача та звернення останнього до лікаря. Що стосується дійсної причини звільнення позивача, на якій наполягає відповідач (поява на роботі у нетверезому стані), то відповідач при реалізації свого права на таке звільнення не дотримався визначеної законом процедури, оскільки згода первинної профспілкової організації була отримана саме для звільнення за прогул. Таким чином, фактично звільнюючи 12.02.2010 р. позивача за появу на роботі у нетверезому стані (на чому наполягає відповідач), відповідач не отримав відповідну згоду первинної профспілкової організації. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про незаконність звільнення позивача та необхідність скасування наказу від 12.02.2010 р. У відповідності з частиною 5 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За правилами частини 1 статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, суд доходить висновку про те, що, оскільки звільнення позивача із займаної посади було здійснено з порушенням вимог закону, його має бути поновлено на роботі. Частинами 1, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, суд вважає, що за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата в сумі 226 949,39 грн. Розрахунок середнього заробітку проведено судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок). Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. У відповідності з абзацом 1 пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Середня заробітна плата позивача за два фактично відпрацьованих місяці, що передували звільненню, складає 8 346,65 грн. Таким чином, сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, ураховуючи кількість робочих днів за час вимушеного прогулу від 15.02.2010 р. по 01.07.2014 р., складає 226 949,39 грн. (т. 1 а.с.а.с. 8, 136 - 202). Вимоги позивача про відшкодування відповідачем моральної шкоди підлягають задоволенню частково з наступних підстав. За правилами частини 1 статті 2371 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ураховуючи положення цієї норми, співвідношуючи їх зі встановленими в засіданні обставинами й фактами, суд вважає, що вони свідчать про наявність у діях відповідача безперечної вини у порушенні права позивача на працю. Між тим, на думку суду, розмір моральної шкоди, запропонований позивачем, є завищеним, і її необхідно компенсувати в сумі 30 000,00 грн. У порядку статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 3 000,29 грн. Крім того, згідно зі статтею 367 ЦПК суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у частині поновлення позивача на роботі та присудження позивачеві середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця в сумі 4 200,00 грн.

Outcome: partial