Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача - [PERSON] про тлумачення змісту правочину, в якому вказує, що за рішенням виконавчого комітету Запорізької міської [PERSON] народних депутатів № 11/17 від 24.01.1985 р. земельна ділянка площею 4 га по вул. Сапожнікова в м. Запоріжжі для будівництва автостоянки була надана Запорізькій обласній [PERSON] республіканського товариства "Автомотолюбитель УРСР". У 1993 р. Запорізька обласна [PERSON] УРТ "Автомотолюбитель УРСР" внесла комплекс автостоянки № 22 (площа 2,8 га) в якості внеску до статутного фонду АТЗТ "Союз Авто", тобто власником комплексу стало АТЗТ. На іншій частині ділянки на законній підставі організувався Гаражний кооператив "Фронтовик", з яким у власників автостоянки № 22 не було і немає будь-яких спорів щодо користування земельною ділянкою. АТЗТ "Союз Авто", в свою чергу, передало автостоянку у власність новоствореного ВАТ "Автотехсоюз". У листопаді 1995 р. трьома фізичними особами - колишніми членами УРТ "Автомотолюбитель УРСР" - був створений Гаражно-експлуатаційний (натепер -Обслуговуючий) кооператив "Дніпро". Метою створення кооперативу було здійснення викупу його членами автостоянки № 22 у власника - ВАТ "Автотехсоюз". Вже через місяць після створення кооперативу - 10.12.1995 р. - між ГЕК "Дніпро" (натепер ОК "Дніпро") і ВАТ "Автотехсоюз" було укладено договір купівлі-продажу комплексу, але рішенням арбітражного суду Запорізької області від 21.07.1999 р. у справі № 5/4-394 зазначений договір визнано неукладеним. Рішенням арбітражного суду Запорізької області від 21.08.2000 р. у справі № 5/2/542 ГЕК "Дніпро" було зобов'язано повернути комплекс у власність ВАТ "Автотехсоюз". Це рішення набуло законної сили, ніколи не скасовувалося і діє дотепер. 06.12.2000 р. на виконання зазначеного рішення було підписано акт прийому- передачі комплексу, згідно з яким у власність ВАТ "Автотехсоюз" було передано автостоянку № 22 по вул. Сапожнікова площею 2,85 га с асфальтовим замощенням, а також окремі об'єкти нерухомості, які склали цілісний майновий комплекс автостоянки № 22 (будівля сторожки загальною площею 67,9 кв.м, естакада, асфальтне замощення, паркани та інше). 06.12.2000 року, ВАТ "Автотехсоюз" продало комплекс Запорізькому міському об'єднанню учасників дорожнього руху. Рішенням" господарського суду Запорізької області від 13.07.2001 р. (з урахуванням ухвали цього ж суду від 07.09.2001 р.) право власності на цілісний майновий комплекс автостоянки площею 31.372 кв. м та асфальтове замощення -21.736кв.м. (уточнена площа) визнано за Запорізьким міським об'єднанням учасників дорожнього руху. Ці рішення та ухвала набули законної сили, ніколи не скасовувалися і є чинними дотепер. 12.10.2001року на підставі зазначеного рішення ОП "ЗМБТІ" видало на ім'я Запорізького міського об'єднання учасників дорожнього руху реєстраційне посвідчення на об'єкт нерухомого майна. 18.07.2001року Запорізьке міське об'єднання учасників дорожнього руху за договором купівлі-продажу продало комплекс громадянину [PERSON]. 20.02.2004 р. [PERSON] продав комплекс Відповідачеві - громадянинові [PERSON]. В обох угодах помилково було зазначено площу земельної ділянки, на якій розташований цілісний майновий комплекс автостоянки № 22 - 28.788 кв.м. 20.08.2004 р. Відповідач [PERSON] продав комплекс Позивачці - Косаревській-Янцен (натепер прізвище [PERSON]) [PERSON]. Таким чином, за результатом низки правочинів, жоден з яких не оскаржено, не визнано нікчемним, недійсним або неукладеним, право власності на комплекс перейшло до Позивачки [PERSON] Позивачці на праві власності належить цілісний майновий комплекс автостоянки № 22, що знаходиться в м. Запоріжжі за адресою: вул. Георгія Сапожнікова, 5-Б, площею 31.372 кв.м, на якій також розташовані контрольно-пропускний пункт загальною площею 67,9 кв.м, вбиральня, паркан, З воріт, хвіртка, естакада, замощення площею 21.736 кв.м, замощення площею 3.660 кв.м. Проте під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 20.08.2004 р. нотаріусом в його тексті помилково було зазначено неправильне найменування предмету договору: "майновий комплекс, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сапожнікова, 5-Б, загальною площею 67,9 кв.м та розташований на земельній ділянці розміром 28788 кв.м" замість правильного - "цілісний майновий комплекс автостоянки № 22, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сапожнікова, 5-Б, розміром 31.372 кв.м, який складається з: контрольно-пропускного пункту літ. А - загальною площею 67,9 кв.м, вбиральні літ. В, паркану І, воріт інв. № 449, 451, 454, хвіртки інв. № 450, зливної ями II, естакади III, замощення IV площею 21.736 кв.м, замощення Vплощею 3,660 кв.м". Правильність наведеного позивачкою найменування підтверджується реєстраційними документами на комплекс, а також текстами попередніх договорів, предметами яких було відчуження зазначеного майна. Внаслідок цієї помилки виникла необхідність у тлумаченні умов договору купівлі-продажу від 20.08.2004 р. в частині визначення предмету договору, оскільки від цього залежить і тлумачення обсягу прав покупця об'єкту нерухомості на використання земельної ділянки, на якій цей об'єкт розташовано. Від вирішення цього питання шляхом укладення додаткової угоди до договору купівлі-продажу Відповідач відмовляється, тому позивачка вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивача, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві та з посиланням на норми закону, просив суд задовольнити позовні вимоги [PERSON], здійснити тлумачення змісту договору купівлі-продажу від 20.08.2004 р., укладеного між [PERSON] і Косаревською-Янцен (натепер [PERSON]) [PERSON], а саме: визнати, що предметом цього договору з моменту його укладення є наступний об'єкт нерухомого майна: "цілісний майновий комплекс автостоянки № 22, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Сапожнікова, 5-Б, площею 31.372 кв.м., який складається з: контрольно-пропускного пункту літ. А-загальною площею 67,9 кв.м, вбиральні літ.В, паркану-І, воріт інв. № 449, 451, 454, хвіртки інв. № 450, зливна яма бетонна-ІІ, естакада- III; замощення- IV площею 21.736 кв.м, замощення -V площею 3,660 кв.м". Відповідач у судове засідання не зявився, проте надав суду письмову заяву про слухання справи за його відсутністю. Проти позовних вимог він не заперечує та визнає їх у повному обсязі. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснила, що їх організація, має право постійного користування зазначеною земельною ділянкою. Підтвердженням права постійного користування є Державний акт серії Б №012333 на право постійного земле користування, виданий виконавчий комітетом Запорізької районної ради депутатів трудящих 27 січня 1986 року. Вважаючи, що дана справа може вплинути на їх права та інтереси, представник просив суд ухвалити рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст.10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою\~статті 16 ЦК України\~передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно\~ст.57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.2\~ст.59 ЦПК України\~та ч.4\~ст.60 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~ст.3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України\~закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно зі\~ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1\~ст. 635 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Судом встановлено, що за рішенням виконавчого комітету Запорізької міської [PERSON] народних депутатів № 11/17 від 24.01.1985 р. земельна ділянка площею 4 га по вул. Сапожнікова в м. Запоріжжі для будівництва автостоянки була надана Запорізькій обласній [PERSON] республіканського товариства "Автомотолюбитель УРСР". У 1993 р. Запорізька обласна [PERSON] УРТ "Автомотолюбитель УРСР" внесла комплекс автостоянки № 22 (площа 2,8 га) в якості внеску до статутного фонду АТЗТ "Союз Авто", тобто власником комплексу стало АТЗТ. На іншій частині ділянки на законній підставі організувався Гаражний кооператив "Фронтовик", з яким у власників автостоянки № 22 не було і немає будь-яких спорів щодо користування земельною ділянкою. АТЗТ "Союз Авто", в свою чергу, передало автостоянку у власність новоствореного ВАТ "Автотехсоюз". У листопаді 1995 р. трьома фізичними особами - колишніми членами УРТ "Автомотолюбитель УРСР" - був створений Гаражно-експлуатаційний (натепер -Обслуговуючий) кооператив "Дніпро". Метою створення кооперативу було здійснення викупу його членами автостоянки № 22 у власника - ВАТ "Автотехсоюз". Вже через місяць після створення кооперативу - 10.12.1995 р. - між ГЕК "Дніпро" (натепер ОК "Дніпро") і ВАТ "Автотехсоюз" було укладено договір купівлі-продажу комплексу, але рішенням арбітражного суду Запорізької області від 21.07.1999 р. у справі № 5/4-394 зазначений договір визнано неукладеним. Рішенням арбітражного суду Запорізької області від 21.08.2000 р. у справі № 5/2/542 ГЕК "Дніпро" було зобов'язано повернути комплекс у власність ВАТ "Автотехсоюз". Це рішення набуло законної сили, ніколи не скасовувалося і діє дотепер. 06.12.2000 р. на виконання зазначеного рішення було підписано акт прийому- передачі комплексу, згідно з яким у власність ВАТ "Автотехсоюз" було передано автостоянку № 22 по вул. Сапожнікова площею 2,85 га с асфальтовим замощенням, а також окремі об'єкти нерухомості, які склали цілісний майновий комплекс автостоянки № 22 (будівля сторожки загальною площею 67,9 кв.м, естакада, асфальтне замощення, паркани та інше). 06.12.2000 року, ВАТ "Автотехсоюз" продало комплекс Запорізькому міському об'єднанню учасників дорожнього руху. Рішенням" господарського суду Запорізької області від 13.07.2001 р. (з урахуванням ухвали цього ж суду від 07.09.2001 р.) право власності на цілісний майновий комплекс автостоянки площею 31.372 кв. м та асфальтове замощення -21.736кв.м. (уточнена площа) визнано за Запорізьким міським об'єднанням учасників дорожнього руху. Ці рішення та ухвала набули законної сили, ніколи не скасовувалися і є чинними дотепер. 12.10.2002р. на підставі зазначеного рішення ОП "ЗМБТІ" видало на ім'я Запорізького міського об'єднання учасників дорожнього руху реєстраційне посвідчення на об'єкт нерухомого майна. 18.07.2002р. Запорізьке міське об'єднання учасників дорожнього руху за договором купівлі-продажу продало комплекс громадянину [PERSON]. 20.02.2004 р. [PERSON] продав комплекс Відповідачеві - громадянинові [PERSON]. В обох угодах помилково було зазначено площу земельної ділянки, на якій розташований цілісний майновий комплекс автостоянки № 22 - 28.788 кв.м. 20.08.2004 р. Відповідач [PERSON] продав комплекс Позивачці - Косаревській-Янцен (натепер прізвище [PERSON]) [PERSON]. Таким чином, за результатом низки правочинів, жоден з яких не оскаржено, не визнано нікчемним, недійсним або неукладеним, право власності на комплекс перейшло до Позивачки [PERSON] Позивачці на праві власності належить цілісний майновий комплекс автостоянки № 22, що знаходиться в м. Запоріжжі за адресою: вул. Георгія Сапожнікова, 5-Б, площею 31.372 кв.м, на якій також розташовані контрольно-пропускний пункт загальною площею 67,9 кв.м, вбиральня, паркан, З воріт, хвіртка, естакада, замощення площею 21.736 кв.м, замощення площею 3.660 кв.м. У підтвердження своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що під час тлумачення змісту договору купівлі-продажу від 20.08.2004 р. повинні бути враховані наступні обставини: *всі попередні власники - АТЗТ "Союз-Авто", ВАТ "Автотехсоюз", Запорізьке міське об'єднання учасників дорожнього руху, [PERSON], [PERSON] - користувалися цілісним майновим комплексом комплексом безперешкодно, *будь-яких змін у площі земельної ділянки при цьому не відбувалося, *у відповідності до ст. 377 ЦК і ст. 120 Земельного кодексу до нового власника повинні були перейти - і перейшли - права на користування земельною ділянкою, на якій розташована нерухомість. Розбіжність у розмірах ділянки, зазначених в договорах 2002 і 2004 років створює невизначеність обсягу прав Позивачки. Відповідно до ч. 2\~ст. 213 ЦК України\~на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Правила тлумачення змісту правочину визначені в ч.ч. 3, 4\~ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, відповідно до змісту зазначеної норми тлумачення правочину може бути здійснене судом з метою встановлення точної волі сторін такого правочину та може мати місце тоді, коли його умови сформульовані таким чином, що допускають неоднозначне їх тлумачення, що у свою чергу, створює стороні перешкоди щодо належного їх виконання та коли правочин носить суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з» ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені\~статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди. Тобто судом встановлено, що сторони були ознайомлені з умовами вищезазначеного договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, вони чітко усвідомлювали всі умови договору і вважали їх прийнятними для себе, про що свідчить їх підпис під договором без будь-яких застережень та жодних обмежень. Оскільки позовні вимоги фактично стосуються внесення змін в укладений договір щодо зобовязань сторін, щомісяця, а не безпосереднього тлумачення його положень, тому обґрунтовані підстави для задоволення позову відсутні, оскільки дана обставина суперечить правилам тлумачення змісту правочину, передбаченими\~ст. 213 ЦК України.

Outcome: dismissed