Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON], про визнання права власності на 1/3 частини квартири. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Як стверджувала позивач, у вказаній квартирі вона мешкає разом з її донькою [PERSON] [PERSON] зазначила, що у неї склались напружені стосунки з відповідачем [PERSON] щодо володіння, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS], [PERSON] не визнає факту, що позивачеві належить на праві власності 1/3 частина квартири [ADDRESS]. Відповідач вважає себе власником 2/3 частин згаданої квартири. У зв'язку з цим, покликаючись на норму ст. 392 ЦК України, [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні 13 березня 2019 року позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні 13 березня 2019 року подала заяву про визнання позову та пояснила, що вона ніколи не заперечувала тієї обставини, що її матір [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], це право позивача підтверджується правовстановлюючим документом, який зберігається у неї. За таких обставин судом було відмовлено у прийнятті заяви про визнання відповідачем [PERSON] позову у зв'язку з тим, що вона суперечить закону. Залучений судом до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він, його мати [PERSON] та бабуся [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. Їхні частки у праві власності на згадане майно є рівними. Ніхто не оспорює того факту, що [PERSON] належить на праві власності 1/3 частина квартири [ADDRESS]. Заслухавши вступні слова позивача та її представника, відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. На підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" [PERSON], [PERSON], [PERSON] набули шляхом приватизації право власності на квартиру [ADDRESS] (попередня адреса: [ADDRESS]). Кожному з співвласників належить 1/3 частина указаної квартири (а. с. 7). Факт того, що [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14 листопада 1995 року, інформаційною довідкою від 19 червня 2017 року КВ-2017 №22957, виданою Комунальним підприємством Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 21 лютого 2019 року №157145736 (а. с. 7, 21, 22-23). За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Вказана стаття розміщена у розділі 29 ЦК України "Захист права власності", тобто стосується випадків, коли існуюче та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою. Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. Із цим кореспондується ст. 11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом під час розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів. Таким чином, захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача. Отже, у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач [PERSON] оспорює право позивача на 1/3 частину квартири [ADDRESS], вважаючи його своєю власністю. Більш того, у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона жодним чином не заперечує того факту, що її матір [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Інший співвласник цієї квартири - [PERSON] також зазначив, що він не оспорює право власності його бабусі [PERSON] на частину квартири [ADDRESS]. Крім цього, суд звертає увагу на те, що оригінал правовстановлюючого документа на квартиру [ADDRESS] знаходиться у позивача [PERSON] та був наданий нею суду для огляду у судовому засіданні. Ураховуючи наведені обставини, зважаючи на те, що визнання права власності на майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, лише у випадку порушення, невизнання чи оспорення такого права, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позову.

Outcome: dismissed