Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-06 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернулася до суду із вказаним позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (надалі по тексту - Відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , в якому просила довіреність, посвідчену 08.02.2020 року нотаріально в порядку передоручення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурашковською О.С., номер за реєстром вчинення нотаріальних дій - № 591, виконана на спеціальному бланку нотаріальних документів серія НОК № 273317 визнати недійсною; застосувати правові наслідки правочину. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 521/2227/20 за позовом [PERSON] до АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним, протиправним та скасування наказу «Про внесення змін у посадову інструкцію інженера 2 категорії [PERSON] ». В процесуальному статусі представника відповідача бере участь юрисконсульт І категорії виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія акціонерного товариства «Українська залізниця» - Саджинський Назарій Ярославович на підставі довіреності посвідченої 08.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурашковською О.С., номер № 591, серія НОК № 273317. Сторона позивача вважає таку довіреність такою, яка була видана за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності за відсутності волевиявлення учасника одностороннього правочину та такою, що підлягає визнанню судом недійсною, оскільки оспорювана довіреність № 591 була посвідчена приватним нотаріусом Мурашковською О.С. на підставі довіреності, яка видана з правом передоручення та посвідчена 06.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ісаєнко О.В. за реєстром № 850 та на підставі Положення про філію «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця». Однак в основу оспорюваної довіреності не було покладено акт АТ «Українська залізниця» - рішення правління АТ «Українська залізниця», яким директору Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] та заступнику директора Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» - [PERSON] було надано дозвіл на видачу в порядку передоручення на ім`я юрисконсульта І категорії виробничого підрозділу [PERSON] . Таким чином, вважають таку довіреність видану особами, у яких був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності. Крім того, вважають що дана довіреність була посвідчена нотаріусом поза законодавчим визначеними можливими місцями її посвідчення та за відсутності будь-яких особливостей посвідченої довіреності. За таких обставин позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.09.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження від 11.01.2021, разом з копією позовної заяви з додатками, судом направлялися за місцем проживання (перебування) вказаним в позовній заяві. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст. У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України. При цьому суд касаційної інстанції зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову. Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення. Як вбачається, позивач звертаючись із зазначеним позовом про визнання довіреності посвідченої 08.02.2020 року нотаріально в порядку передоручення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурашковською О.С., номер за реєстром вчинення нотаріальних дій - № 591, виконана на спеціальному бланку нотаріальних документів серія НОК № 273317 недійсною, посилається на те, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 521/2227/20 за позовом [PERSON] до АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним, протиправним та скасування наказу «Про внесення змін у посадову інструкцію інженера 2 категорії [PERSON] ». В процесуальному статусі представника відповідача бере участь юрисконсульт І категорії виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія акціонерного товариства «Українська залізниця» - Саджинський Назарій Ярославович на підставі довіреності посвідченої 08.02.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурашковською О.С., номер № 591, серія НОК № 273317. Дану довіреність вважають таку як видану особами, у яких був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності. Крім того, вважають що дана довіреність була посвідчена нотаріусом поза законодавчим визначеними можливими місцями її посвідчення та за відсутності будь-яких особливостей посвідченої довіреності. Так, частиною першою статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Однак, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не було надано суду належних доказів зокрема щодо існування провадження за позовом [PERSON] до АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним, протиправним та скасування наказу «Про внесення змін у посадову інструкцію інженера 2 категорії [PERSON] », де в процесуальному статусі представника відповідача бере участь юрисконсульт І категорії виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія акціонерного товариства «Українська залізниця» - Саджинський Назарій Ярославович, який діє на підставі оспорюваної позивачем довіреності. А відтак суд не в змозі надати належну оцінку, яким чином права позивача були порушені при розгляді вищевказаного провадження. За таких обставин, позивачем під час даного судового розгляду справи не надано доказів порушення, невизнання чи оспорювання його прав відповідачем, а тому такий позов задоволенню не підлягає як необґрунтований та безпідставний. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна заява є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови у задоволенні позовних вимог покладається на позивача та стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed