Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

У червні 2020 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області (наразі Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра) звернувся в інтересах\~держави в особі Дніпровської міської ради з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON] , про витребування майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.07.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучер А.А. на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі № 202/3829/16-ц за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 971980312101). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.12.2019 року за апеляційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області вищевказане рішення суду було скасовано та у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт», Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського Миколи Юрійовича, Дніпропетровської міської ради про визнання об`єкта нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права на приватизацію та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] відмовлено. Постановою апеляційного суду встановлено, що [PERSON] у поза приватизаційний спосіб без рішення компетентного органу набуто право власності за рішенням суду на квартиру комунальної форми власності. Разом із тим, на час прийняття рішення судом апеляційної інстанції на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за номером № 2497, квартиру [ADDRESS] було відчужено [PERSON] [PERSON] . Отже, вищевказана квартира вибула із власності територіальної громади м. Дніпра поза її волею, а тому Дніпровська міська рада відповідно до статті 388 ЦК України має право на витребування цього майна та його повернення у власність територіальної громади. Однак у зв`язку з невжиттям Дніпровською міською радою як уповноваженим органом своєчасних та ефективних заходів для поновлення порушених прав із такою вимогою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звертається прокурор. За цих підстав керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури\~№ 1\~Дніпропетровської області\~ в інтересах\~держави в особі Дніпровської міської ради просив витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 971980312101). Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Крім того, ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 червня 2020 року був накладений арешт на квартиру [ADDRESS] шляхом заборони її відчуження. Під час підготовчого провадження [PERSON] був поданий відзив на позов, в якому він зазначив, що 19 липня 2016 року між ним і [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На даний час він є законним власником спірної квартири, право власності на яку набуто відповідно до чинного законодавства. Прокурором та міською радою не доведено належить цієї кватири до комунальної власності. Постанова апеляційного суду, якою було скасовано рішення суду про визнання права власності на квартиру за [PERSON] , не має преюдиційного значення щодо належності майна до комунальної власності. Під час перегляду справи за позовом [PERSON] апеляційний суд не встановлював факт належності майна до комунальної власності територіальної громади, оскільки предметом позову було визнання за [PERSON] права на приватизацію та права власності на спірне майно. В матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності на будівлю гуртожитку літ. А-4, яка розташована по [ADDRESS] та належить державі в особі Верховної Ради України. Реєстрація відбулася 04 жовтня 1999 року. Інших правовстановлюючих документів на будівлю гуртожитку матеріали справи не містять. Відповідач звертає увагу, що виконкомом Дніпропетровської міської ради № 1429 від 09.06.2009 було прийнято рішення про передачу гуртожитку по [ADDRESS] та літ. А-2 до комунальної власності територіальної громади міста на баланс КВЖРЕП Індустріального району. Проте зазначене рішення має перелік дії, необхідних для його реалізації. Положенням про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативном управлінні підприємств, установ та організацій від 6 листопада 1995 р. № 891 та Положенням про передачу об`єктів права державної та комунальної власності від 21 вересня 1998 р. № 1482 передбачено певні дії, які передують передачі майна у комунальну власність територіальної громади міста. Реалізація вищевказаного рішення в повному обсязі не відбулася, право власності за територіальною громадою м. Дніпра у передбаченому законом порядку досі не зареєстровано. Відтак, твердження, що спірний будинок належить на праві власності територіальній громаді міста не підтверджений належними доказами. Згідно відповіді управляння\~житлового господарства\~Дніпропетровської міської\~ради №3/14-538\~від 19.03.2015\~року право власності на зазначений будинок до теперішнього часу не зареєстровано за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, рішення щодо подальшого використання гуртожитку на [ADDRESS] а місцевою радою до теперішнього часу не приймалося. Питання стосовно державної реєстрації будинку [ADDRESS] за\~територіальною громадою\~міста Дніпропетровська\~в особі\~Дніпропетровської міської\~ради балансоутримувачем\~будинку не\~вирішується.\~В Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно\~відсутня інформація\~про право\~власності територіальної\~громади на\~гуртожиток.\~Отже,\~реєстрація права\~територіальної громади\~відповідно до\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» не\~була здійснена.\~Відповідно до відповіді Дніпровської\~міської ради\~від 27.04.2020\~на лист\~Дніпропетровської місцевої\~прокуратури №\~1\~від 21.04.2020,\~міська рада\~не зверталася\~до суду\~за захистом\~свої прав,\~оскільки їй не відомі підстави для звернення до суду з відповідним позовом. На думку, відповідача, оскільки міська рада не зареєструвала право власності на будинок гуртожитку за територіальною громадою міста, міська рада не вважає порушеними свої права та інтереси і не мас підстав для витребування майна. Відповідач відзначає, що право власності за [PERSON] було зареєстровано на підставі рішення суду, тому, навіть проявивши розумну обачність, він не міг передбачити, що може бути позбавленим права власності на зазначену квартиру. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003, вважається законним та обґрунтованим набуття майна або майнового права за договором, укладеним з органом публічної влади, який при відчуженні перевищив свої повноваження, в разі відсутності порушень з боку набувача. За висновком суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції". У справі "Україна-Тюмень" проти України" Європейський суд установив, що "справедливий баланс" не дотримано, адже заявник не знав і не міг знати про те, що майно відчужується за межами повноважень державного органу і не отримав ніякої компенсації за позбавлення його права на таке майно. Суд установив, що таким чином на заявника було покладено індивідуальнийі важкий тягар, порушено справедливий баланс, який повинен бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу, з одного боку, і захистом права на мирне володіння майном, з іншого. Обставини даного спору є подібні (аналогічним чином не встановлено жодного впливу набувача на прийняття рішення органом влади), і в даному випадку позбавлення відповідача його майна є непропорційним втручанням. Крім того, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.10.2019 року по справі № 905/2236/18, а саме "самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця." Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.03.2007 у справі № 21-8во07. Таким чином, самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсним договорів купівлі-продажу в порушення права власності набувачів такого майна, оскільки вони не допущені внаслідок його винної, протиправної поведінки. Крім того, звертає увагу на необхідність дотримання справедливого балансу\~інтересів сторін, передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що мета досягнення справедливого балансу інтересів суспільних (публічних) і приватних полягає у необхідності дотримання розумного співвідношення між засобами, що використовуються, та цілями, які повинні бути досягнуті. При цьому суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права (справи "Еванс проти сполученого Королівства", "Булвес" АД проти Болгарії", "Дубецька та інші проти України", "Гримковська проти України" тощо. , "Хабровські проти України». Він, [PERSON] , не має іншого майна, крім того, за витребуванням якого звертається позивач. У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою Також звертає увагу на той факт, що підставою для звернення [PERSON] з позовом про визнання за нею права на приватизацію та права власності на квартиру стала тривала бездіяльність влади. Починаючи з 2009 року, коли було прийнято рішення про передачу будинку гуртожитку до комунальної власності, та досі відповідна реєстрація права власності не відбулася. Зазначена бездіяльність призвела до порушення прав мешканців будинку на приватизацію займаного житла, оскільки відповідно до закону приватизація кімнат у гуртожитку можлива лише після передачі гуртожитку у власність територіальної громади. Таким чином, спочатку тривала бездіяльність міської ради, потім ухвалення незаконного рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська призвели до того, що він може втратити свою власність, набуту на законних підставах. Виходячи з вищевикладеного, відповідач у своєму відзиві, просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалами Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 4 березня 2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про залишення позову без розгляду, у справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду. В судовому засіданні прокурор Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Синенко М.О. позов підтримала. Представник позивача Дніпровської міської ради Скосарев І.Д. у судовому засіданні позов також підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] та\~його представник\~ адвокат\~Романюк М.М. позов не визнали, просили відмовити в позові з підстав, наведених у відзиві на позов. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що будівля гуртожитку літ. А-4 загальною площею 2083,9 кв.м. по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 1 жовтня 1960 року № 898, від 4 листопада 1989 року № 723§2, належала Державі в особі Верховної Ради України на праві державної власності. З матеріалів справи вбачається, що третій особі [PERSON] був виданий ордер на зайняття житлового приміщення площею 11,9 кв.м. у гуртожитку [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1429 від 09.06.2009 Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт за адресами: [ADDRESS] » вирішено передати у комунальну власність територіальної громади міста на баланс КВЖРЕП Індустріального району гуртожиток літ. А-4 загальною площею 2083,9 кв.м. (за виключенням приватизованих квартир №№ 1а, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] та нежитлових приміщень у підвалі, на які визнано право власності по [ADDRESS] . У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт", Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського Миколи Юрійовича, Дніпропетровської міської ради про визнання об`єкта нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права особи на приватизацію та визнання права власності. Заочним рішенням Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~21\~червня 2016 року визнано квартиру [ADDRESS] такою, що фактично була передана Приватним акціонерним товариством «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська та належить до числа об`єктів приватизації, визнано право [PERSON] на приватизацію зазначеної квартири, а також визнано право приватної власності [PERSON] для подальшої державної реєстрації у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] загальною площею 24,9 кв.м., житловою площу 11,9 кв.м. та складається з: 1 коридор площею 3,4 кв.м., 2 кладова площею 1,5 кв.м., 3 житлова площею 11,9 кв.м., 4 кухня площею 5,4 кв.м., 5 санвузол площею 2,7 кв.м. 19 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., зареєстрований в реєстрі за № 2497. Цього ж дня, 19.07.2016 року право власності [PERSON] на зазначену квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В подальшому постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року було скасовано та у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Приватного акціонерного товариства "Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт", Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського Миколи Юрійовича, Дніпропетровської міської ради про визнання об`єкта нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права на приватизацію та визнання права власності відмовлено. Звертаючись до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з позовом про витребування майна, керівник прокуратури посилається на те, що квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності, вибула з володіння територіальної громади в особі Дніпровської міської ради поза її волею, у зв`язку з припиненням права власності [PERSON] на це майно, підлягає витребуванню у [PERSON] як нового власника на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд враховує, що за змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до норм статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з\~частиною 1\~статті 317\~ЦК України власникові\~належать права\~володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадку примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Таким чином, саме власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 387 ЦК України\~власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Цивільним кодексом України\~передбачено такий спосіб захисту порушених прав як віндикація. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником\~від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна\~\~чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо\~майно\~за відплатним\~договором\~придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України\~застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло\~з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Таким чином, відповідно до частини 1\~статті 388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що за змістом\~статті 388 ЦК України\~майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що\~\~є належним способом захисту її порушеного права. Враховуючи, що заочне рішення Індустріального районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~21\~червня 2016 року, яким за [PERSON] визнано право власності квартиру [ADDRESS] скасовано, суд вважає, що вимоги про витребування вказаного майна є законними та обґрунтованими. Доводи [PERSON] про те, що спірна квартира не може бути витребувана на користь Дніпровської міської ради, оскільки право власності на неї за територіальною громадою не було зареєстровано та дії щодо фактичного прийняття квартири у комунальну власності не були здійснені, суд вважає безпідставними, так як незалежно від державної реєстрації права власності територіальної громади на спірну квартиру, остання є законним володільцем цього майна з огляду на те, що передача будівель гуртожитків, які належать до державної власності, у власність територіальних громад прямо передбачена Законом України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку. Так, на виконання цього закону та інших підзаконних нормативних актів виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було прийнято рішення № 1429 від 09.06.2009 Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт за адресами: [ADDRESS] ». Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 06.10.2020 року будівля за адресою: [ADDRESS] внесена до Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. Зазначене, на переконання суду, спростовує доводи [PERSON] щодо недоведеності належності спірної квартири до комунальної власності. Таким чином, відсутність державної реєстрації права комунальної власності на спірну квартиру у відповідному державному реєстрі не виключає право власності позивача на це майно та в судовому засіданні встановлено, що саме територіальна громада на сьогодні є законним володільцем цього майна, оскільки з огляду на прийняття виконавчим комітетом рішення про прийняття у комунальну власність будівлі гуртожитку, в якому розташована спірна квартира, внесення цієї будівлі до Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, об`єктивних підстав вважати на даний час власником цього майна є Держава в особі Верховної Ради України немає. Доводи відповідача про те, що міська рада не вважає порушеними свої права та інтереси, у зв`язку з чим відсутні підстави для витребування майна, спростовуються позицією представника позивача в судовому засіданні, який позов керівника прокуратури підтримав та наполягав на його задоволенні. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що витребування в нього як добросовісного набувача спірної квартири є непропорційним втручання у право на мирне володіння своїм майном, а також, що таким витребуванням на нього буде покладено індивідуальний і надмірний тягар, порушено справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу та захистом права на мирне володіння майном, оскільки, на переконання суду, витребування спірної квартири не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як відповідач під час придбання спірного майна 19 липня 2016 року, виявивши обачність, міг передбачити оспорювання у майбутньому прав на це майно з огляду на те, що право власності [PERSON] набула на спірну квартиру на підставі заочного рішення суду від 21 червня 2016 року, тобто ухваленого за відсутності сторони відповідача незадовго до укладення правочину. Суд враховує, що в даному випадку збитки, які понесе відповідач у зв`язку із витребуванням в нього спірного майна, не є значними порівняно зі збитком, який завданий територіальній громаді незаконним відчуженням такого майна поза її волею особою, яка не мала на це права, так як правочин купівлі-продажу укладено за ціну 74939 грн., яка хоча й є суттєвою, але не є непомірною для її відшкодування відповідачу третьою особою, в тому числі з урахуванням інфляційного збільшення. Суд відзначає, що відповідач, із власності якого витребовується спірна квартира, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до\~ [PERSON] про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, згідно з якою у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Крім того, суд звертає увагу, що відповідач має зареєстроване місце проживання за іншою адресою: [ADDRESS] , тобто він не буде позбавлений єдиного житла. Тож витребуванням у [PERSON] спірного майна не порушуватиметься принцип пропорційності втручання у його право власності, на нього не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Доводи представника відповідача в судовому засіданні про недоцільність витребування у [PERSON] спірної квартири, оскільки вона була виділена в користування на підставі ордеру третій особі, яка не втрачає свого права на її приватизацію, суд до уваги не приймає, оскільки спірна квартира була надана [PERSON] у користування, вона не є її власником та при розгляді цього позову суд не може надавати оцінку наявності у особи права на приватизацію житла, прийняття рішення щодо якої належить до компетенції відповідного органу приватизації. При цьому в разі наявності у [PERSON] права на приватизацію спірного житла та дотримання процедури приватизації сторони не позбавлені можливості повторно укласти правочин щодо цього майна. Таким чином, враховуючи, що Дніпровська міська рада ніяких намірів та дій щодо передання відповідачу чи тертій особі спірної квартири у власність не приймала, заочне рішення, яким за третьою особою було визнано право власності на спірну квартиру, скасовано, тобто таке майно було відчужене поза її волею, позов слід задовольнити, витребувавши у [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 971980312101). Крім того, при зверненні до суду прокуратурою Дніпропетровської області (нині - Дніпропетровська обласна прокуратура) був сплачений судовий збір у розмірі 5791 грн. (4740 грн. - за подання позовної заяви та 1051 грн. - за подання заяви про забезпечення позову). Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, суд приходить до висновку про необхідність стягнення зі [PERSON] на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрат по сплаті судового збору в загальному розмірі 5791 грн.

Outcome: approved