Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди №б/н укладений 15 вересня 2014 року між [PERSON] та ПОСП «Мажарка» строком на 20 років та скасувати державну реєстрацію цього договору. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що в його власності знаходиться земельна ділянка кадастровий номер 6323181000:02:000:0101 (змінений кадастровий номер відповідно до Листа від 08 вересня 2014 року №01-40/3021 відділу Держземагенства у Кегичівському районі Харківської області Головного управління Держземагенства у Харківській області з 6323181000:16:002:0101 на 6323181000:02:000:0101 відповідно до Атласу індексних карт Кегичівського району), загальною площею 4,5270 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить йому, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХР № 059247 та знаходиться на території Вовківської сільської ради Кегичівського району Харківської області. Між [PERSON] та ПОСП «Мажарка» 10 червня 2007 року було укладено договір оренди землі на 10 років. Відповідно до інформації Головного управління держгеокадасту у Харківській області від 21 серпня 2019 року №29-20-14-6643/19-19 даний договір зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП «Центр ДКЗ» від 30 жовтня 2008 року за № 0408696000036. Позивачем до ПОСП «Мажарка» надсилалася заява про припинення дії договору в зв`язку з тим, що він не бажає продовжувати його дію. Та після закінчення договору, 30 жовтня 2018 року, він уклав договір з СТОВ «Надія». На даний час позивачу стало відомо, згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію договору оренди укладеного 15 вересня 2014 року ним з ПОСП «Мажарка» строком на 20 років, проте даний договір ним не підписувався. Відповідно з реєстром речових прав на нерухоме майно 15 вересня 2014 року державним реєстратором Григоренко М.Д. реєстраційної служби Кегичівського районного управління юстиції Харківської області зареєстровано право оренди згідно договору оренди землі б/н виданого 15 вересня 2014 року, індексний номер 15792175 від 15 вересня 2014 року, строк дії оренди 20 років, орендар ПОСП «Мажарка». Але одночасно не можуть діяти два договори оренди на одну земельну ділянку, тому договір оренди укладений між позивачем та ПОСП «Мажарка» 15 вересня 2014 року є недійсним в зв`язку з тим, що дія договору оренди укладеного в 2007 році на момент реєстрації в 2014 році не закінчилася. Вважає, що право користування земельною ділянкою, яке виникло та існує у позивача на підставі договору від 10 червня 2007 року, було порушене внаслідок укладення договору оренди цієї ж земельної ділянки 15 вересня 2014 року і таке право підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, оскільки у зв`язку з цим неправомірно та безпідставно продовжився строк оренди землі. Виклад позиції відповідача. З 01 січня 2013 року змінилися умови реєстрації договорів, а також істотні умови договорів оренди, та внести зміни шляхом укладання додаткової угоди було не можливо, оскільки ці договори не були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому законодавством не було передбачено автоматичного перенесення відомостей про реєстрацію договорів оренди земельних ділянок з Державного реєстру земель до Державного реєстру прав, що призвело до того, що у Державному реєстрі прав була відсутня інформація про чинні правовідносини оренди земельних ділянок, права на які виникли до 2013 року. У 2014 році підстав, які б перешкоджали перереєстрації раніше укладеного договору між тими самими сторонами не було, тому всім орендодавцям ПОСП «Мажарка» керівництвом було запропоновано переукласти діючі договори оренди землі в 2014 році. На момент реєстрації переукладених договорів, ніяких інших договорів в Державному реєстрі речових прав зареєстровано не було, тому підстави для скасування державної реєстрації права оренди - відсутні. Так як позивач підписав новий договір та почав отримувати орендну плату за новим договором, що є підтвердженням того, що законні права та інтереси позивача жодним чином не порушено. Також, представником позивача, заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, в якому зазначено, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом 20 грудня 2019 року, оскільки договір був укладений 15 вересня 2014 року, то строк позовної давності сплинув 15 вересня 2017 року, отже це є підставою для відмови у задоволенні позову. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 24 грудня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 21 січня 2020 року об 11 год. 00 хв. У судове засідання учасники судового розгляду не з`явились, про місце дату та час повідомлені у встановленому законом порядку, натомість надали заяви про розгляд справи у їх відсутність та додаткові письмові пояснення: - представник позивача просить винести рішення з урахуванням поданих пояснень; - представник відповідача про заперечення позовних вимог позивача. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно додаткових письмових пояснень представника позивача вбачається, що сторона позивача заперечує про застосування строків позовної давності, з тих підстав, що позивач вказаного договору не підписував, про нього дізнався 09 вересня 2019 року з реєстру прав на нерухоме майно при проведенні реєстрації укладеного договору з ТОВ «Надією». Обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права, які застосовує суд, мотиви суду. Даний спір між сторонами по справі має цивільно-правові відносини та регулюється Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та Законом України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХР №059247 належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,5270 га та розташована на території Вовківської сільської ради Кегичівського району Харківської області (а.с.90-94). Відповідно до інформації Головного управління держгеокадасту у Харківській області від 21 серпня 2019 року №29-20-14-66430/19-19, 10 червня 2007 року було укладено договір оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 6323181000:02:000:0101, для ведення сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років. Даний договір зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» від 30 жовтня 2008 року за №040869600036 (а.с.9). Позивач надіслав директору ПОСП «Мажарка» лист-вимогу від 24 жовтня 2019 року, в якій просить повернути належну йому земельну ділянку (а.с.14-15). 01 листопада 2018 року між позивачем та СТОВ «Надія» було укладено договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,5270 га кадастровий номер 6323181000:02:000:0101, розташована на території Вовківської сільської ради Кегичівського району Харківської області (а.с.16-18). Відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно 15 вересня 2014 року державним реєстратором Григоренко М.Д. реєстраційної служби Кегичівського районного управління юстиції Харківської області зареєстровано право оренди згідно договору оренди землі б/н виданого 15 вересня 2014 року, індексний номер 15792175 від 15 вересня 2014 року, строк дії оренди 20 років, орендар ПОСП «Мажарка» (а.с.10). Частиною 4 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки та орендарем. Згідно з ч 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ч 1 ст.627 ЦК України). За змістом ч.2 ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму(оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі". У відповідності до вимог ст.ст.13,14,16,19 ЗУ "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Відповідно до вимог ст.124,125 ЗК України, що діяла станом на 10 червня 2008 року, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції від 04 липня 2012 року, передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень, була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Норми цієї статті, що діють на сьогодні передбачають, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті. Відповідно до вимог ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів. Згідно вимог ст.203,215 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч 1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. Частиною1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Як зазначалося вище, з 30 жовтня 2008 року, тобто з моменту державної реєстрації, діяв договір оренди землі, укладений між [PERSON] та ПОСП «Мажарка» на земельну ділянку загальною площею 4,53 га. Строк дії даного договору закінчувався 30 жовтня 2018 року. На момент укладення оспорюваного договору, а саме договору оренди земельної ділянки, загальною площею 4,53 га від 15 вересня 2014 року між [PERSON] та ПОСП «Мажарка», договір оренди землі від 10 червня 2008 року не був припинений та не розірваний. Нормами статей 125,126 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналізуючи норми зазначених статей, суд приходить до висновку, що право користування земельною ділянкою орендар набуває з моменту здійснення державної реєстрації права на оренду, тобто з дати реєстрації, а не в майбутньому. З метою захисту права на оренду власника або користувача, відповідно до ст.10 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі якщо відповідні документи не були подані заявником. Однак, всупереч діючому законодавству, не зважаючи на те, що за нормами Земельного Кодексу України договір оренди землі набуває законної сили з моменту державної реєстрації, здійснено державну реєстрацію іншого договору оренди землі в період дії попередньо укладеного договору, чим здійснено подвійну реєстрацію договорів земельної ділянки, чим порушено права орендодавця в частині неправомірного та безпідставного продовження строку оренди. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Відповідно до частин 1,2 ст.215 ЦК України, на які позивач посилається у своєму позові, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Так відповідачем по справі, на виконання вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не доведено суду правомірність дій щодо здійснення державної реєстрації договору оренди землі від 15 вересня 2014 року, а відтак, цей укладений договір оренди порушує право позивача на використання своєї зазначеної земельної ділянки в спосіб, передбачений законом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір оренди землі, укладений 15 вересня 2014 року між [PERSON] та ПОСП «Мажарка» підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрація зазначеного договору - скасуванню. Згідност.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Представником відповідача надано клопотання про застосування позовної давності, в якому зазначено про те, що позовна заява подана до суду 12 грудня 2019 року, а оскільки договір був укладений 15 вересня 2014 року, то строк позовної давності сплинув 15 вересня 2017 року, отже це є підставою для відмови у задоволенні позову позивача. При цьому представником відповідача надана до суду копія відомостей по договорам на земельні паї за 2014 рік, з якої вбачається, що [PERSON] отримав договір 28 березня 2019 року (копія, а.с.78). Суд не може погодитись із твердженням позивача, що йому стало відомо з інформації державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію договору оренди укладеного 15 вересня 2014 року ним з ПОСП «Мажарка», строком на 20 років. Дата та час оформлення витягу 09 грудня 2019 року (копія, а.с.10), оскільки ці відомості спростовуються наданими представником відповідача відомостями про отримання договору (а.с.78). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Враховуючи викладене та застосувавши статтю 261 ЦК України, початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У зв`язку з тим, що строк позовної давності почав перебігати з моменту отримання договору з 28 березня 2019 року, суд приходить до висновку про відмову у задоволені клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки цей строк на момент звернення до суду ще не закінчився. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Outcome: approved