Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про зобов`язання вручити копію наказу про звільнення, видати трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що 15.01.2007 [PERSON] було призначено директором ТОВ "Парк Сервіс -7". У листопаді 2013 року його змусили підписати акти прийому-передачі печатки, штампів, службових документів та приміщення ТОВ "Парк Сервіс-7". При звільненні з вищевказаної посади [PERSON] не повідомили причини припинення трудового договору, не проведено відповідні розрахунки, а також не видані трудову книжку та наказ про звільнення. Оскільки позивачу не було видано трудову книжку, він не мав можливості стати на облік у центрі зайнятості та влаштуватись на роботу, і лише в жовтні 2016 року він був прийнятий на посадуінженера-енергетика філії "НВЦТД "Техдіагаз" ПАТ "Укртрансгаз", де завели нову трудову книжку на ім`я позивача. Також у судовому засіданні 29.01.2020 представник позивача [PERSON] суду пояснила, що позивачу було вручено копію наказу про звільнення перед даним судовим засіданням. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив суду, що [PERSON] був обізнаний про звільнення його з посади директора ТОВ "Парк Сервіс-7", оскільки 07.10.2013 власноручно написав заяву про звільнення його з вказаної посади за угодою сторін та 08.10.2013 був особисто присутній на загальних зборах товариства на якому було прийнято рішення про його звільнення. [PERSON] відмовився прийняти трудову книжку та отримати належні до сплати суми при звільненні, що підтверджується актом від 08.10.2013, який складений працівниками та учасниками ТОВ "Парк Сервіс-7", а тому вина роботодавця щодо невиплати грошових коштів при звільненні та видачі трудової книжки відсутня. У зв`язку з тим, що [PERSON] було відомо про звільнення його з посади директора товариства з 08.10.2013, а з позовом до суду останній звернувся лише 21.02.2017, представник відповідача просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності та відмовити у позові з цих підстав, оскільки у встановлений законом строк позивач до суду не звернувся. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, 15.01.2007 [PERSON] було прийнято на посаду директора ТОВ "Парк-Сервіс", що підтверджується протоколом № 1 зборів засновників ТОВ "Парк Сервіс-7" від 15.01.2007, наказом про призначення директора ТОВ "Парк-Сервіс-7" № 1 від 15.01.2007 (а.с. 8-10). 07.10.2013 [PERSON] до ТОВ "Парк Сервіс-7" було подано заяву про звільнення його із займаної посади з 8 жовтня 2013 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 58). Відповідно до протоколу № 2 загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Парк Сервіс-7" від 08.10.2013 [PERSON] було звільнено з посади директора ТОВ "Парк Сервіс-7" за рішенням загальних зборів товариства відповідно до підпункту 7.2.4. пункту 7.2. розділу 7 Статуту товариства та Закону України "Про господарській товариства". [PERSON] був присутній на вказаних загальних зборах учасників товариства, що підтверджується його підписом в реєстрі учасників ТОВ "Парк Сервіс-7", присутніх на зборах 08.10.2013 (а.с. 59-63). Відповідно до наказу ТОВ "Парк Сервіс -7" від 08.10.2013 [PERSON] було звільнено з посади директора ТОВ "Парк Сервіс -7" з 08.10.2013 згідно ст. 41 п. 1-1 Кодексу законів про працю України. Підпис [PERSON] про ознайомлення з даним наказом на ньому відсутній (а.с. 126). Відповідно до акту про відмову від підпису про ознайомлення з наказом та отримання копії наказу про звільнення з роботи від 08.10.2013 після закінчення загальних зборів учасників ТОВ "Парк Сервіс-7" в приміщенні офісу товариства по вул. Л.Руденко буд. 6 "А" у м. Києві у присутності учасників та працівників товариства, а також у присутності [PERSON] , було зачитано наказ про звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ "Парк Сервіс-7" на підставі рішення загальних зборів. Від підпису про ознайомлення з наказом [PERSON] відмовився, пояснивши відмову тим, що не погоджується з рішенням учасників на підставі якого звільнили з посади. У зв`язку з цим отримувати копію наказу відмовився (а.с. 64). Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 29.01.2020 суду пояснила, що копію наказу про звільнення позивачу було надано відповідачем перед судовим засіданням, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позову в частині зобов`язання ТОВ "Парк Севіс-7" вручити позивачу копію наказу про звільнення. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.99 суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Частиною першою статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 31.08.2017 ТОВ "Парк Сервіс-7" подало до суду заяву про застосування строків позовної давності до пред`явлених [PERSON] позовних вимог (а.с. 34-36). Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києваз позовом до відповідача 21.02.2017. Проаналізувавши зібрані докази по справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про зобов`язання ТОВ "Парк Сервіс-7" видати йому трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, оскільки [PERSON] був присутній на загальних зборах ТОВ "Парк Сервіс-7" і знав, що його звільнили 08.10.2013 (а.с. 38-42), того ж дня йому було зачитано вслух наказ про звільнення (а.с. 43), тобто [PERSON] пропустив строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що у позовних вимогах суд відмовив, вимоги про стягнення на користь позивача судового збору задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed