Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Заявник Територіальне медичне об`єднання "Психіатрія" у місті Києві (далі - Територіальне медичне об`єднання "Психіатрія" у м. Києві) звернулося до Подільського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з заявою, заінтересована особа - [PERSON] , про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги. Розпорядженням голови Подільського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року справу за заявою Територіального медичного об`єднання "Психіатрія" у м. Києві, заінтересована особа - [PERSON] , про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги передано на розгляд Оболонському районному суду м. Києва у зв`язку з тим, що у Подільському районному суді м. Києва неможливо сформувати колегію з одного судді та двох присяжних для здійснення розгляду справи. 12 грудня 2019 року об 11 год 00 хв справу за заявою Територіального медичного об`єднання "Психіатрія" у м. Києві, заінтересована особа - [PERSON] , про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В. Суддею невідкладно прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу о 09 год 30 хв 13 грудня 2019 року у межах строку, визначеного ч. 1 ст. 341 ЦПК України. Свої вимоги заявник мотивував тим, що 08 грудня 2019 року [PERSON] була госпіталізована до Територіального медичного об`єднання "Психіатрія" у м. Києві без її усвідомленої згоди. Заявник зазначив, що протягом останніх двох тижнів в [PERSON] спостерігались характерні ознаки психічного розладу: прояви неадекватної поведінки, небезпечна для життя [PERSON] поведінка (за маячними мотивами тікала з дому, блукала вулицями, шукала паспорт, викинула ключі від квартири, роздавала гроші незнайомим людям, влаштувала в квартирі пожежу, розкрутила кран і вентиляційну трубу, декілька днів відмовлялась від їжі та питва, оскільки вважала їх отруєними, шістнадцять разів викликала поліцію і не впускала її працівників до квартири, вважаючи їх несправжніми). 09 грудня 2019 року комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку, що [PERSON] страждає на гострий психотичний розлад з симптомами шизофренії, галюцинаторно-параноїдний синдром, яким зумовлена її небезпека для себе, неможливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, а отже [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку. З цих підстав Територіальне медичне об`єднання "Психіатрія" у м. Києві просило суд ухвалити рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] на стаціонарне лікування до психіатричного закладу Територіального медичного об`єднання "Психіатрія". У судовому засіданні представник закладу з надання психіатричної допомоги, яка є також лікарем-психіатром, підтримала подану Територіальним медичним об`єднанням "Психіатрія" у м. Києві заяву про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги, просила суд її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні підтримав подану Територіальним медичним об`єднанням "Психіатрія" у м. Києві заяву про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги, пояснив що його мати [PERSON] останні чотири місяці виявляє ознаки психічного розладу, зокрема неадекватно поводиться, тікала з дому. Стверджує, що за нею ведуть спостереження, її хочуть вбити, її дії контролює машина, яка стоїть під вікнами будинку, в якому знаходиться квартира [PERSON] . Останній тиждень [PERSON] не спить, збуджена, розбила вентиляційну шахту та крани у квартирі, конфліктує з сусідами, вважаючи, що вони хочуть перерізати їй труби. [PERSON] влаштувала в квартирі пожежу, відмовлялась від їжі та питва, неодноразово викликала поліцію і не впускала її працівників до квартири, вважаючи їх несправжніми. Останні три доби перед госпіталізацією вдома не з`являлась. Особа, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, - [PERSON] , у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення заяви Територіального медичного об`єднання "Психіатрія" у м. Києві, стверджувала, що потреби у її стаціонарному лікуванні немає, у випадку необхідності готова лікуватись амбулаторно. Прокурор Київської місцевої прокуратури №5 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви Територіального медичного об`єднання "Психіатрія" у м. Києві, вказала, що матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] страждає на психічне захворювання, проте у справі відсутні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє намір вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або докази того, що [PERSON] неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Отже, підстав для примусової госпіталізації [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги немає. Заслухавши вступні слова учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Судом з`ясовано, що 08 грудня 2019 року бригадою швидкої психіатричної допомоги [PERSON] була знайдена на вулиці за адресою: [ADDRESS] з ознаками психічного захворювання. Цього ж дня [PERSON] була госпіталізована до Територіального медичного об`єднання "Психіатрія" у м. Києві з попереднім діагнозом: параноїдно-галюцинаторний синдром, психомоторне збудження, хвороба Берліоза (а. с. 4). Згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів Територіального медичного об`єднання "Психіатрія" у м. Києві від 09 грудня 2019 року [PERSON] встановлено діагноз: гострий психотичний розлад з симптомами шизофренії, галюцинаторно-параноїдний синдром. У цьому висновку зазначено, що [PERSON] не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, унаслідок свого психічного стану несе безпосередню небезпеку для себе, а тому потребує госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку (а. с. 9). Пп. "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень пп. "е" п. 1 ст. 5 Конвенції, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення від 24 жовтня 1979 року у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" (Winterwerp v. the Netherlands). У вказаній справі Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі "Ракевич проти Російської Федерації", рішенні від 27 березня 2008 року у справі "Штукатуров проти Російської Федерації". Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається з Закону України "Про основи законодавства України про охорону здоров`я", Закону України "Про психіатричну допомогу" та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Згідно зі ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. За приписами ст. 4 Закону України "Про психіатричну допомогу" психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу" психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Ст. 14 Закону встановлені вичерпні підстави примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу. Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Суд вважає, що заява Територіального медичного об`єднання "Психіатрія" у м. Києві про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку не містить безумовних підстав, передбачених ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу", для госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку без її усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити нею дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або доказів того, що [PERSON] неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Матеріали справи містять дані про те, що [PERSON] страждає на психічний розлад, однак даних про тяжкість хвороби та характер її перебігу матеріали справи не містять, що суттєво зменшує можливості суду визначитись, чи досягають психічні розлади [PERSON] рівня, що виправдовують позбавлення її волі шляхом примусової госпіталізації (про необхідність урахування указаних обставин та перевірки їх зібраними у справі доказами вказав Верховний Суд у своїх постановах від 26 червня 2018 року у справі №727/10451/16-ц, від 09 липня 2018 року у справі №523/4242/17, від 07 листопада 2018 року у справі №607/114/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі №206/4295/17). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №2-1/07 сформулювала правову позицію, згідно з якою позбавлення волі шляхом госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовити Територіальному медичному об`єднанню "Психіатрія" у м. Києві у задоволенні заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] на стаціонарне лікування до психіатричного закладу Територіального медичного об`єднання "Психіатрія".

Outcome: dismissed