Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Міськінвестжитлобуд», третя особа: Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» - про визнання майнових прав. Позивач при зверненні до суду в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що в 2007 році між ним та відповідачем було укладено договір відступлення права вимоги, посвідчений 22.01.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з умовами даного договору відповідач, як первісний кредитор, відступив позивачу, як новому кредитору, повністю невиконанні зобов'язання боржника АТХК «Київміськбуд», що випливають з інвестиційного договору, укладеного 11.09.2006 року, стосовно передачі частини житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщенням соціально-побутового призначення та паркінгом на земельній ділянці, розташованій за адресою [ADDRESS] (будівельна адреса). На виконання умов договору від 22.01.2007 року позивач повністю сплатив на користь відповідача передбачену умовами договору суму. Листом від 17.09.2014 року відповідач повідомив позивача про те, що підприємство ДП "Міськінвестжитлобуд" прийняло рішення не визнавати майнові права [PERSON], які були передані йому згідно з договором від 22.01.2007 р., оскільки посвідчення договору відбулося з порушенням процедури нотаріального посвідчення правочину, яке полягає в тому, що робоче місце нотаріуса, який посвідчив договір, зареєстроване у Шевченківському районі м. Києва, а відступлене право вимоги стосується об'єкту нерухомості за адресою [ADDRESS] В зв'язку із зазначеним, позивач, вважаючи свої права порушеними, просив суд визнати майнові права на частину житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщенням соціально-побутового призначення та паркінгом на земельній ділянці, розташованій за адресою [ADDRESS] (будівельна адреса): 1) 3-кімнатну квартиру № 19 загальною площею 109,15 кв. м. на 5 поверсі; 2) 1-кімнатну квартиру № 21 загальною площею 57,90 кв. м. на 5 поверсі; 3) 3-кімнатну квартиру № 25 загальною площею 109,15 кв. м. на 6 поверсі; 4) вбудовані нежитлові приміщення, загальною площею 893, 37 кв. м.; 5) машиномісця в підземному паркінгу в кількості дев'яти машиномісць за нумерацією з 1 по 9 машиномісце включно. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про задоволення позову. Відповідач ДП "Міськінвестжитлобуд" в судове засідання свого представника не направили, заздалегідь надавши до суду заперечення проти позову (а.с. 17), в яких посилались на те, що позивач не набув майнових прав через те, що при посвідченні нотаріусом договору про відступлення права вимоги від 22. 01. 2007 року, за реєстровим №295 була порушена процедура нотаріального посвідчення правочину. Порушення нотаріальної процедури полягає у тому, що нотаріус, робоче місце якого зареєстроване у Шевченківському районі м. Києва, не мав права посвідчувати договір про відступлення права вимоги стосовно об'єкту нерухомості у Солом'янському районі м. Києва. В зв'язку із зазначеним представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Також, 04. 03. 2015 року від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника ДП "Міськінвестжитлобуд". Третя особа: ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки в судове засідання представника третьої особи суду не повідомили. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 11.09.2006 року між ДП «Міськінвестжитлобуд» та АТХК «Київміськбуд» було укладено договір № 6, згідно якого сторони домовились направляти свої сили на реалізацію проекту, пов'язаного з будівництвом на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] житлового будинку, введенням його в експлуатацію та передачею об'єктів інвестування в цьому об'єкті у власність юридичним та фізичним особам. 22.01.2007 року між ДП «Міськінвестжитлобуд» ( Цедент) та [PERSON] (Цесіонарій) було укладено договір, згідно з яким Цедент здійснює відступлення права вимоги, а Цесіонарій приймає належне Цеденту право вимоги виконання зобов'язання Боржника перед Цедентом. Згідно з п. 1.4 даного договору невиконані зобов'язання Боржника (АТХК «Київміськбуд») перед Цедентом (ДП «Міськінвестжитлобуд») - станом на день підписання цього договору повністю невиконані зобов'язання АТХК «Київміськбуд» перед ДП «Міськінвестжитлобуд», що випливають з інвестиційного договору, укладеного 11.09.2006 року між Цедентом і Боржником, стосовно передачі частини площ у житловому будинку на земельній ділянці, що знаходиться на [ADDRESS]. Договір відступлення права вимоги року посвідчено 22.01.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Отже, згідно з договором від 22.01.2007 року ДП «Міськінвестжитлобуд», як первісний кредитор, відступило [PERSON], як новому кредитору, повністю невиконані зобов'язання боржника АТХК «Київміськбуд» перед ДП «Міськінвестжитлобуд», що виникли з інвестиційного договору від 11.09.2006 року. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Як вбачається з матеріалів справи, листом від 07.02.2007 року за підписом директора ДП «Міськінвестжитлобуд» [PERSON] було повідомлено боржника за інвестиційним договором від 11.09.2006 року АТХК «Київміськбуд» про відступлення права вимоги за договором від 22.01.2007 року, згідно з яким новим кредитором за договором від 11.09.2006 року став [PERSON] Будь-яких заперечень, як передбачено ст. 518 ЦК України, проти вимог нового кредитора боржник АТХК «Київсміськбуд» не висував і таких обставин судом встановлено не було. При цьому 05.07.2010 року між ДП «Міськінвестжитлобуд», [PERSON] з однієї сторони та АТХК «Київміськбуд» було укладено додатковий договір до договору № 6 від 11.09.2006 року. За даним договором сторони договору підтвердили та визнали право позивача на отримання від АТХК «Київміськбуд» виконання вимог та зобов'язань згідно договору № 6 від 11.09.2006 року. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем і відповідачем 19.02.2007 року складено Акт приймання-передавання майнових прав, за яким відповідач передав, а позивач прийняв майнові права, які відступлені відповідачем на користь позивачу згідно з умовами договору, посвідченому приватним нотаріусом [PERSON] 22.01.2007 р. Листом від 17.09.2014 року ДП «Міськінвестжитлобуд» повідомило [PERSON] про те, що відповідач прийняв рішення не визнавати перехід майнових прав первісного кредитора до нового з тих підстав, що договір від 22.01.2007 року посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], робоче місце якого розташовано за адресою [ADDRESS] (у Шевченківському районі м. Києва). Оскільки відступлене право вимоги стосується об'єкту нерухомості, який знаходиться у Солом'янському районі м. Києва, то ДП "Міськінвестжитлобуд" вважає, що нотаріус не мав права посвідчувати згаданий договір відступлення майнових прав від 22.01.2007 року. Суд вважає вказані доводи відповідача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про нотаріат» робоче місце (контора) приватного нотаріуса повинно розташовуватися в межах визначеного для нього нотаріального округу. Вимоги до робочого місця (контори) приватного нотаріуса встановлюються Міністерством юстиції України. У реєстраційному посвідченні зазначаються нотаріальний округ та адреса робочого місця (контори) приватного нотаріуса. Згідно з положеннями ст. 25 Закону України «Про нотаріат» робоче місце (контора) приватного нотаріуса має знаходитись у межах нотаріального округу, в якому приватний нотаріус здійснює нотаріальну діяльність. Виходячи з вищенаведеного, територією діяльності приватного нотаріуса є не адміністративний район міста з районним поділом, а нотаріальний округ, який разом з адресою розташування його робочого місця зазначається в реєстраційному посвідченні. При цьому приватний нотаріус повинен мати робоче місце в межах відповідного нотаріального округу. Оскільки [PERSON] є приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, а, отже, в силу положень Закону України «Про нотаріат», він мав законне право посвідчувати договір, укладений 22.01.2007 року між ДП «Міськінвестжитлобуд» та [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі за позовом [PERSON], відповідач ДП "Міськінвестжитлобуд", третя особа АТХК "Київміськбуд" від 05.12.2014 р. № 761/28218/14-ц (провадження № 2/761/7796/2014), яке набрало законної сили 27.01.2015 року, [PERSON] визнаний новим кредитором замість первісного кредитора Дочірнього підприємства «Міськінвестжитлобуд» у зобов'язаннях, що виникли з договору № 6, який укладений 11 вересня 2006 року між Дочірнім підприємством «Міськінвестжитлобуд» та Акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд» ( в редакції додаткового договору від 05 липня 2010 року, який укладений між Дочірнім підприємством «Міськінвестжитлобуд», [PERSON] та Акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд»). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки у даній справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у розгляді у Шевченківському районному суді м. Києва цивільної справи № 761/28218/14-ц (провадження № 2/761/7796/2014), рішення по якій набрало законної сили, то не доказується при розгляді даної справи обставини набуття позивачем статусу нового кредитора у зобов'язаннях, що виникли з договору № 6, який укладений 11 вересня 2006 року між Дочірнім підприємством «Міськінвестжитлобуд» та Акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд» ( в редакції додаткового договору від 05 липня 2010 року, який укладений між Дочірнім підприємством «Міськінвестжитлобуд», [PERSON] та Акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд»). Статус позивача, як нового кредитора, вважається доказаним. Згідно з п. 2.6. договору від 11.09.2006 р. № 6 (в редакції додаткового договору від 05.07.2010 р.), АТХК "Київміськбуд" (боржник) зобов'язався передати ДП "Міськінвестжитлобуд" (первісному кредитору) майнові права, а після введення житлового будинку за адресою [ADDRESS] (будівельна адреса) та підписання Акту прийому передачі виконаних робіт та послуг, право власності на наступну частину цього житлового будинку: 1) 3-кімнатну квартиру № 19 загальною площею 109,15 кв. м. на 5 поверсі; 2) 1-кімнатну квартиру № 21 загальною площею 57,90 кв. м. на 5 поверсі; 3) 3-кімнатну квартиру № 25 загальною площею 109,15 кв. м. на 6 поверсі; 4) вбудовані нежитлові приміщення, загальною площею 893, 37 кв. м.; 5) машиномісця в підземному паркінгу в кількості дев'яти машиномісць за нумерацією з 1 по 9 машиномісце включно. З матеріалів справи вбачається, що новозбудований житловий будинок на [ADDRESS] (будівельна адреса), у складі якого знаходиться нерухоме майно, стосовно якого існує спір про майнові права, прийнятий до експлуатації 20.12.2013 р., про що свідчить Сертифікат відповідності закінченого будівництвом об'єкта серія ІУ № 165133590051, який виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України. Вказана обставина підтверджується листом Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-30-16/905 від 29.01.15. Через невизнання відповідачем майнових прав позивача на частину площ у цьому будинку, позивач просить суд захистити своє речове право у судовому порядку. У Правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у рішенні від 21.11.2014 р. у справі № 6-129цс14, зазначено: "Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки ( частина перша статті 190 ЦК України). Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (стаття 3 Закону). Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва, не є речовими правами на чуже майно, оскільки об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому". Підставою виникнення майнових прав позивача, які він просить захистити, є встановлені судом правопороджуючі юридичні факти: - укладення між позивачем і відповідачем договору відступлення права вимоги майнових прав, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 22.01.2007 року; - отримання позивачем від відповідача майнових прав за актом приймання-передавання від 19.02.2007 року; - підтвердження рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.12.2014 р. у цивільній справі № 761/28218/14-ц (провадження № 2/761/7796/2014), яке набрало законної сили 27.01.2015 року, статусу позивача, як нового кредитора, за цим договором; - прийняття 20.12.2013 року до експлуатації житлового будинку, у складі якого знаходиться майно, стосовно якого існує спір про майнові права. Наведені юридичні факти свідчать про те, що позивач є власником майнових прав на нерухоме майно, які не визнає відповідач. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює за соєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України право власності, що належить особі, ґрунтується на правомочності володіння, користування та розпорядження. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник майна розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Стосовно спірних майнових прав не існує судового рішення про неправомірність їх набуття, проте, існує судове рішення про визнання позивача новим кредитором щодо спірних майнових прав. Таким чином, факт невизнання відповідачем майнових прав позивача за договором від 11.09.2006 року суперечить нормам цивільного законодавства, оскільки договір від 22.01.2007 року, за яким позивачу від відповідача перейшли права кредитора, на сьогоднішній день є чинним і в судовому порядку розірваним чи недійсним не визнавався. Верховний суд України у листі від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" роз'яснив: Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Невизнання відповідачем майнових позивача є підставою для захисту його речового права на підставі ч. 1 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 3 ЦПК України у спосіб, визначений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, шляхом визнання права. За таких обставини суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними та такими, що підлягають задоволенню. З урахуванням задоволення позову, у відповідності до вимог ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 3654 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved