Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Представник позивача, з урахуванням уточнених зменшених позовних вимог, звернувся в суд з цим позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 25062,71 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 18 січня 2008 року між сторонами було укладено договір кредиту-поруки №30/1, відповідно до якого отримано кредитні кошти у розмірі 25000,00 грн., річний процент - 45% терміном на 24 місяці по 17 січня 2010 року. Останній платіж був 31.12.2008 в сумі 700,00 грн. Відповідач, взяті на себе зобов`язання не виконав, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість в сумі 25062,71 грн. Також вказує на те, що сторони домовились про встановлення десятирічного строку позовної давності. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано зустрічний позов про визнання договору кредиту-поруки 31/1 (виправлено 30/1) та датований електронним друком від 18 січня 2008 року, стягнути з [PERSON] на користь «Ужгородська філія №1 КС «Тур`я» - 17038,35 грн. Вимоги за зустрічним позовом мотивує тим, що даний договір суперечить інтересам суспільства та його моральним засадам, волевиявлення учасників має бути вільним, договір не містить всіх істотних умов, юридична адреса по договору не відповідає юридичній особі, що вказана в реквізитах, договір фактично спрямований не на виконання по суті умов договору, а спрямований на штучний ризик по упущеній вигоді для подальшого збагачення. Також представником відповідача за первісним позовом подано відзив на позовну заяву про стягнення боргу, згідно з яким просить відмовити Перечинській районній кредитній спілці «Тур`я» в задоволенні позову, оскільки позов пред`явлено неналежним позивачем, позивач і сторона, що уклала договір, сторона, що видала кредит - не співпадають, договір кредиту-поруки підписано неналежною особою, порушені права відповідача на солідарну відповідальність. Також вказує на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, у зв`язку з чим у позові слід відмовити. Крім того, вказують на те, що ними подано зустрічний позов про нікчемність договору кредиту-поруки, а підстави і сума нарахування відсотків після закінчення строку, на який видано кредит, не відповідають умовам договору. Представник позивача подав до суду пояснення на відзив, відповідно до яких з відзивом не погоджується та вважає його безпідставним, оскільки мотиви та підстави, визначені у відзиві є необґрунтованими. Вказує на те, що згідно рішення Держфінполуг від 10.03.2005 р. №1806-д до державного реєстру фінансових установ внесено інформацію про відокремлений підрозділ - Ужгородську філію №1 Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я», згідно з даними довідки ідентифікаційний код ЗКПО 33142091. [PERSON] - уповноважена особа спілки, що діяла на підставі довіреності від 06.03.2006 і мала необхідний обсяг дієздатності. Також зазначає, що відсоткова ставка визначена Договором. Позичальник [PERSON] був ознайомлений з умовами договору і згідний з Умовами надання кредиту, а укладаючи договір кредиту-поруки сторони діяли вільно, було досягнуто згоди з усіх істотних умов. Позов подано в межах строку дії договору, оскільки договором встановлено десятирічний строк позовної давності. Згідно із запереченнями на зустрічний позов, Перечинська районна кредитна спілка «Тур`я» вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. [PERSON] не спростовано належними та допустимими доказами заборгованості перед спілкою. Укладаючи оспорюваний договір кредиту-поруки №30/1 від 18.01.08 сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору, шляхом підписання тексту договору. Договір був підписаний [PERSON] власноруч. Відсотки нараховуються до повного погашення кредиту. Договір кредиту-поруки №30/1 від 18.01.08 на момент укладання відповідав вимогам чинного законодавства України і містив повний об`єм інформації у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Від представника третьої особи [PERSON] - [PERSON]. надійшли пояснення, згідно з якими вказує на те, що відокремлений підрозділ не є юридичною особою та не може укладати договори, у зв`язку з чим просить визнати недійсним договір кредиту-поруки 31/1 від 18.01.2008. Ухвалою суду від 11 лютого 2019 року об`єднано в одне провадження первісний позов Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» до [PERSON] про стягнення боргу та зустрічний позов [PERSON] до Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я», треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання договору кредиту - поруки недійсним. 27 травня 2019 року до суду надійшло клопотання про витребування доказів, яке в порядку частини 1 статті 84 Цивільного процесуального кодексу України підлягає залишенню без задоволення як таке, що подано з пропуском встановленого строку та без обґрунтування неможливості його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього. 27 червня 2019 року представником відповідача подано клопотання про повернення позовної заяви. 18 липня 2019 року представником позивача подано клопотання про зменшення позовних вимог, згідно з яким просить стягнути заборгованість в сумі 25062,71 грн. Представник позивача за первісним позовом (представник відповідача за зустрічним позовом) в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява в якій він просив розглянути дану справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав, вказаних в позовній заяві, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання не з`явився , про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява в якій він просив розглянути дану справу без його участі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору за зустрічним позовом в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. 18 січня 2008 року між Перечинською кредитною спілкою «Туря» в особі директора Ужгородської філії №1 [PERSON] та [PERSON] укладено договір кредиту-поруки № 30/1, згідно з умовами якого спілка надала [PERSON] кредит у розмірі 25000,00 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, визначені договором (а.с.6-8). Згідно з п. п. 1.2, 1.3 договору кредит надається терміном на 24 місяці з 18 січня 2008 року по 17 січня 2010 року, за користування яким сплачуються відсотки з розрахунку 45 % річних. Згідно з умовами договору кредиту-поруки № 30/1 від 18 січня 2008 року поручитель поручається перед спілкою за виконання позичальником обов`язків за договором та відповідає перед кредитодавцем за порушення позичальником зобов`язань у повному обсязі (включаючи сплату всіх відсотків, неустойки, збитків, у тому числі упущеної вигоди) солідарно терміном на десять років з дня укладення договору, але не раніше виконання всіх зобов`язань за ним. Відповідно до п. 8.1 договору кредиту-поруки сторони за даним договором домовилися про встановлення десятирічного строку позовної давності. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором кредиту-поруки належним чином не виконав, внаслідок чого згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, з урахуванням клопотання про зменшення позовних вимог від 18 липня 2019 року, допустив перед спілкою заборгованість у загальному розмірі 25062,71 грн., з яких: по кредиту 17038,350 грн.; по відсотках за користування кредитом 8024,36 грн. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) суд виходить з наступного. Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону. За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Під час застосування положення статті 18 згаданого Закону до спірних правовідносин для судів є обов`язковим правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові у справі № 6-40цс13, згідно із яким визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи цю правову норму можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Застосовуючи цю норму, суди наведених положень не врахували та не зазначили, на підставі яких ознак, визначених у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікували умови договору несправедливими і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Неправильне застосування норм матеріального права призвело до ухвалення касаційним судом у справі, яка переглядається, незаконного судового рішення. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесною підприємницькою практикою вважається: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. [PERSON] у зустрічному позові стверджує, що підписував ордер на суму 25000,00 гривень, однак кошти отримував не він. При цьому, суду не наданого жодних належних та допустимих доказів того, що кошти були отриманні третіми особами, а не [PERSON] . Також представником відповідача за первісним позовом до матеріалів справи додано ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2014 року про звільнення [PERSON] та [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, згідно з даною ухвалою суду встановлено, що в січні місяці 2008 року [PERSON] , діючи умисно, з корисливих мотивів, чітко усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, попередньо спонукавши [PERSON] отримати для неї кредит в розмірі 25000 гривень в Ужгородській філії №1 Перечинської районної кредитної спілки "Тур`я", що розташована за адресою: м. Ужгород, вул. Фединця, 62, завідомо знаючи та усвідомлюючи неплатоспроможність [PERSON] , звернулася до ФОП [PERSON] з проханням виготовити підроблену довідку про доходи на ім`я [PERSON] , отримавши попередньо від останнього паспорт громадянина України та картку фізичної особи - платника податків видані на ім`я [PERSON] , передала їх [PERSON] , котра виготовила завідомо неправдивий документ, а саме: довідку про доходи №49 від 16.01.2008 на ім`я [PERSON] про те, що останній дійсно працює у ПП [PERSON] на посаді штукатура - маляра та в період з липня місяця по грудень місяць 2007 року йому нараховано заробітну плату в розмірі 15000 гривень, зокрема внесла у вказану довідку завідомо неправдиві відомості про місце роботи та розмір заробітної плати [PERSON] , а також підписала вказану довідку та поставила на ній відтиск належної їй круглої печатки "Підприємець [PERSON] Ю. код. [NUMBER] », а [PERSON] , отримавши від [PERSON] завідомо підроблений документ, без відома та згоди [PERSON] , надала його представникам Ужгородській філії №1 Перечинської районної кредитної спілки "Тур`я", в якості документа, що підтверджує платоспроможність майбутнього позичальника [PERSON] , таким чином використавши завідомо підроблений документ. На підставі використання [PERSON] вищевказаного завідомо підробленого документа, 18 січня 2008 року між Перечинською кредитною спілкою "Тур`я" в особі директора Ужгородської філії №1 [PERSON] , позичальником [PERSON] та поручителями [PERSON] та [PERSON] був укладений договір кредиту-поруки №30/1. Однак, дані, встановлені ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.10.2014 не спростовують факту укладання 18 січня 2008 року [PERSON] договору кредиту-поруки №30/1, а свідчать тільки про те, що при укладанні даного договору позичальником було використано підроблений документ, однак кредитором не ставиться питання про визнання недійсним договору кредиту-поруки з даної підставі. Натомість дії обох сторін (видача кредитних коштів, внесення позичальником коштів на погашення кредиту) свідчать про дійсність намірів при укладанні договору та його реальне виконання. Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо усіх його істотних умов; мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його певний період часу, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань. На підставі викладеного, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо доводів відповідача за первісним позовом про неправомірність нарахування відсотків за межами строку кредитування суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Однак, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 та у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 711/6227/14-ц. Разом з тим, позивачем за первісним позовом подано клопотання про уточнення (зменшення) позовних вимог, з якого вбачається, що позивач за первісним позовом просить стягнути з відповідача за первісним позовом суму відсотків в межами строку кредитування, сума яких згідно з карточкою платежів по гривневому кредиту становить 8024,36 гривень, які підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом. Щодо клопотання представника відповідача за первісним позовом про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статей 256-257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, п. 8. 1 договору кредиту-поруки №30/1 від 18 січня 2008 року сторони за даним договором домовилися про встановлення десятирічного строку позовної давності. У зв`язку із тим, що домовленість сторін про збільшення позовної давності викладена у письмовій формі та міститься в договорі кредиту-поруки, який підписаний [PERSON] , останній надав свою згоду на збільшення трирічного строку позовної давності. Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Згідно з частиною статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. З картки платежів по кредиту випливає, що останній платіж [PERSON] за договором кредиту-поруки №30/1 було здійснено 31.12.2008 року, тобто саме з січня 2009 року відраховується, встановлений договором строк позовної давності тривалістю в 10 років. Тому, позивач за первісним позовом мав право звернутися до суду за захистом свого права до січня 2019 року. З вхідного штампу Ужгородського міськрайонного суду вбачається, що Перечинська районна кредитна спілка «Тур`я» звернулася до суду з первісним позовом - 26 листопада 2018 року, тобто в межах строків позовної давності, у зв`язку з чим клопотання представника відповідача за первісним позовом про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Також судом не приймають до уваги доводи представника відповідача за первісним позовом та представника третьої особи за зустрічним позовом щодо неналежної сторони договору - Ужгородської філії №1 та відсутність повноважень в директора філії - Снігур Г.І. на укладання договору, слід зазначити наступне. Оспорюваний договір укладений Перечинською кредитною спілкою «Тур`я» в особі директора Ужгородської філії №1 [PERSON], яка діє на підставі довіреності №454 від 06.03.2006 та підписаний [PERSON] . Приписами ст. 95 ЦК України встановлено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Приписами ч. 2 ст. 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з даними Довідки про внесення інформації про відокремлений підрозділ кредитної спілки до Державного реєстру фінансових установ до Державного реєстру фінансових установ внесено інформацію про філію №1 КС «Тур`я» (а.с. 84). Відповідно до даних Довідки №1595/07 з ЄДРПОУ керівником Філії №1 Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я», місце знаходження 88000 м.Ужгород, вул.. Фединця, 62/1 зазначена [PERSON] . Судами встановлено, що на момент укладення договору кредиту-поруки 30/1 від 18 січня 2008 року [PERSON] діяла на підставі довіреності №454 від 06.03.2006. Відповідно до довіреності №454 від 06.03.2006 виконавчого директора Ужгородської філії №1 кредитної спілки «Тур`я» Снігур Ганну Іванівну уповноважено підписувати від імені Перечинської районної кредитної спілки «Тур`я» договори позики до 25000,00 грн. одноразово, договори депозитних вкладів без обмеження суми та договори поруки. Також, суд звертає увагу на роз`яснення, затверджені Постановою Вищого арбітражного суду N 2 від 25.04.95, із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого господарського суду N 1 від 24.11.2014 «Про укладання договорів відособленими підрозділами юридичних осіб» за наявності належно оформлених повноважень юридичної особи керівники її відособлених підрозділів (філій, представництв, відділень) мають право укладати договори від імені юридичної особи у межах наданих повноважень. Якщо керівник відособленого підрозділу має такі повноваження, але у тексті договору помилково відсутні вказівки на те, що договір укладений від імені юридичної особи, то тільки ця обставина не може бути підставою для визнання договору недійсним. У таких випадках договір слід вважати укладеним від імені юридичної особи. З вказаного вище слідує, що укладення договору кредиту-поруки №30/1 директором Ужгородської філії №1, за наявності довіреності виданої юридичною особою, відповідає вимогам ст. 95 ЦК України та такий договір укладений особою, яка мала необхідний обсяг повноважень. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що уточнені (зменшені) позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved