Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом, який вмотивовував тим, що прокуратурою на підставі постанови прокурора від 23.04.2013 року проведено перевірку у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради. За результатами даної перевірки виявлено порушення вимог Земельного законодавства при розпорядженні землями парку "Перемога". Так, 28.10.2008 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 502 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по вул. Карла Лібкнехта, 81-а, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Однак, дана земельна ділянка віднесена до категорії парків - пам'яток садово - паркового мистецтва місцевого значення, а саме: входить до складу парку - пам'ятки "Парк Перемоги". Полтавською міською радою не приймалося рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки парку "Перемога" та рішення щодо зміни її цільового призначення. Також така зміна не погоджувалася з Кабінетом Міністрів України. В подальшому, 24.03.2009 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради за № 87 було незаконно затверджено проект відведення та передано у власність [PERSON] зі складу земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по вул. Карла Лібкнехта, 81-а, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На підставі даного рішення [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 517556 від 05.06.2009 року. 23.04.2015 року вироком Київського районного суду м.Полтави визнано винним завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2\~ст. 367 КК України\~та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно - розпорядчих функцій на строк 1 рік та штрафом у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн. Звільнено [PERSON] від відбування призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. "в" ст.1,\~14 Закону України "Про амністію 2014 року". Даним вироком встановлено протиправність дій [PERSON], які виразилися у тому, що не маючи достатніх даних про те, що зазначені земельні ділянки не входять до об'єкту природно - заповідного фонду - парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва "Парк Перемоги", останній погодив висновки про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність 17 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 1,62 га, загальною вартістю 2541605 грн., що більш ніж у 8402 рази перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, в тому числі і відносно земельної ділянки [PERSON] площею 1000 кв.м. в м.Полтава по вул. Карла Лібкнехта, 81-ж, вартістю 109877 грн. Позивач просив суд: \~- визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 28.10.2008 року № 502, яким [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку по вул. Карла Лібкнехта, 81-а в м.Полтава, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; - визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м.Полтаві ради від 30.10.2008 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 28.10.2008 року № 502; - визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 24.02.2009 року за № 87, яким затверджено проект відведення та передано у власність [PERSON] зі складу земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по вулиці Карла Лібкнехта, 81-а у м.Полтава, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; - визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м.Полтава ради від 26.03.2009 року про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрського районної у м.Полтава ради від 24.02.2009 року № 87: - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 517556 від 05.06.2009 року; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку по вулиці Карла Лібкнехта ([PERSON]), 81-а у м.Полтава, площею 1000 кв.м., кадастровий номер 5310137000:15:017:0020 вартістю 109877 грн. до земель запасу Полтавської міської ради. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2017 року позовні вимоги Першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури [PERSON] до виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтава раді, Шевченківської районної у місті Полтава раді, [PERSON], [PERSON], з участю третіх осіб: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння залишені без задоволення. З даним рішенням не погодився позивач та в особі заступника прокурора Полтавської області Савенка Олександра Анатолійовича та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки ґрунтується на помилкових висновках суду, що не відповідають дійсним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги вмотивовує підставами позову. Вказує на неправомірність рішень про передачу земельної ділянки, з тих підстав, що вона віднесена до категорії парків памяток садово-паркового мистецтва місцевого значення, та відноситься до земель природно-заповідного фонду, і згідно з вимогами ст. 83 ЗК України не підлягають передачі у приватну власність. Заслухавши доповідь судді-доповідача, беручи до уваги межі перегляду справи, перевіривши зазначені апелянтом обставини апеляційний суд вважає, що заяву належить задовольнити частково зважаючи на таке. Згідно до частини третьої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно до вимог частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. З матеріалів справи вбачається, що 08 жовтня 2008 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради № 502 «Про надання дозволу на виготовлення проектів відведення земельних ділянок» надано [PERSON] дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по вул. Карла Лібкнехта, 81-а, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. (а.с.18 Т-1). 24.02.2009 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради за № 87 "Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва" погоджено проект відведення та передання у власність [PERSON] із земель житлової чи громадської забудови міста земельну ділянку по вул. Карла Лібкнехта, 81-а, площа якої відповідно до проекту відведення, виготовленого ПП [PERSON] становить 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. (а.с. 19 Т-1). 05 червня 2009 року видано Державний акт на право власності серії ЯИ № 517556 на земельну ділянку на імя [PERSON] на земельну земельну ділянку площею 1000 кв.м. на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 24.02.2009 року за № 87 "Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва". (а.с.20). 15.10.2012 року вказану земельну ділянку було продано за договором купівлі продажу [PERSON] Відмовляючи у визнанні вказаних рішень, місцевим судом, в порушення вимог ст. 212 ЦПК України, не було належним чином оцінено надані сторонами докази, пояснення та доводи позивача у справі та інших осіб. З доказів, які наявні в матеріалах справи вбачається, що згідно з висновком управління Держкомзему у м. Полтаві від 05.12.2008 року № 03-06-12/1264 «Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було зазначено, що управління погоджує проект відведення земельної ділянки за адресою вул. К. Лібнехта 81 в м. Полтаві за рахунок земель загального користування Полтавської міської ради, зелених насаджень загального користування при дотриманні лише певних умов, серед яких зміна цільового призначення згідно проекту відведення. ( а.с.167 Т-1) У відповідності з висновком управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради від 21.11.2008 року № 01-10-21/1/8569 земельна ділянка попадає в зону дії планувальних обмежень, в яких діє відповідний режим використання.( а. с. 162 Т-1) Інші докази наявні в матеріалах справи свідчать про те, що спірна земельна ділянка була передана у приватну власність всупереч вимог закону. Рішенням Полтавської обласної ради № 453 від 22.11.1984 року «Про мережі територій і обєктів природно заповідного фонду області згідно класифікації парк «Перемога» віднесено до парку памятки садово - паркового мистецтва місцевого значення на площі 30,9 га. Вказана земельна ділянка взято під охорону про що видано охоронне зобовязання ( а. с. 35.) У відповідності з п. 2.8 наказу № 434 від 05.11.2004 року Міністерства охорони навколишнього природного середовища України в у разі в відсутності належної землевпорядної документації та в станове них у натурі меж території та обєктів природно заповідного фонду природоохоронних орган використовує документи щодо їх створення чи резервування для визначення місць розташування згаданих територій та обєктів їх збереження. Доказом того, що спірна земельна ділянка входила до складу земель парку «Перемога» є висновок комісійної судово земельно технічної експертизи проведеної Харківським науково дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. Проф. [PERSON] № 560/10685 від 29.09.2014 року. В ході судового розгляду справи відповідачі та треті особи заперечували факт, що спірна земельна ділянка входить до складу земель парку « Перемога», однак в установленому законом порядку вказані докази надані позивачем не спростували, а їхні заперечення носять виключно характер припущення, що у відповідності з вимогами ст. 60 п.4 ЦПК України не допускається. Таким чином позивачем у справі беззаперечно доведено факт незаконності передачі спірної земельної ділянки у приватну власність. Тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є обґрунтованими, а висновки місцевого суду є невірними. Є обґрунтованими доводи апеляційної скарги і в частині вирішення позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки. Правовий аналіз Конституції України, ст. 388 ЦК України, судової практики як Верховного Суду України, так і практики Європейського суду з прав людини та основоположних свобод, вимог ст.1 протоколу № 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод свідчить про те, що Європейським судом напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Вказані висновки Європейського суду викладені як у справах на які посилалися сторони у справі так і в справах «Рисовський проти України» «Столярова проти Російської Федерації» в яких детально проаналізовано права добросовісного набувача так і в справі « Кривенький проти України» В ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем. Аналіз зазначених вище доказів свідчить, що майно вибуло з власності територіальної громади всупереч вимог закону, що розцінюється як вибуття майна поза волею власника, тому воно може бути витребуваним у добросовісного набувача. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Ні позивач, ні відповідачі не порушували питання щодо відшкодування шкоди за витребування у добросовісного набувача майна. У відповідності з вимогами як ст. 6 Європейської конвенції так і вимогами ЦПК України сторони у справі як позивач так і відповідач не позбавлені можливості звернутися до суду з окремим позовом та вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачу шкоди за позбавлення його майна на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав, що не буде суперечити вимогам ст. 6, 13, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції. Відсутність вирішення питання про сплату справедливої компенсації буде порушенням вимог ст. 1 Протоколу № 1 якщо в подальшому не буде вирішено питання про сплату справедливої компенсації за позбавлення добросовісного набувача права власності. Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного суду України у справі № 6-1376цс16. З матеріалів справи також вбачається, що відповідачі заявили клопотання про застосування судом строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позивачем у справі вказується, що про порушення права територіальної громади їм стало відомо у січні 2014 року, коли було винесено постанову про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів ( а. с. 199). Інші сторони у справі та місцевий суд зазначили, що прокурору стало відомо про порушення права в 2010 році, коли прокуратура отримала копії оскаржуваних судових рішень. Перевіряючи доводи сторін в цій частині апеляційний суд приходить до висновку, що про порушення прав територіальної громади прокуратурі стало відомо з моменту, коли вони дізналися про зменшення розміру земельної ділянки парка «Перемоги». Встановивши зазначений факт, прокуратура зобовязана була протягом трьох років з моменту коли вони дізналася про зменшення розміру земельної ділянки парка «Перемоги» вчинити ефективні та своєчасні дії щодо зясування обставин зменшення розміру земельної ділянки та в чиєму користуванні чи власності ці земельні ділянки перебувають. З матеріалів справи вбачається, що позивачу про порушення прав територіальної громади, зменшення розміру земельної ділянки парку «Перемога» достовірно стало відомо в червні 2013 року. 20 червня 2013 року прокурором було направлено подання про усунення вимог земельного та податкового законодавства, яке рішенням Полтавської міської ради від 12 липня 2013 року відхилено. Після чого прокурором 24 липня 2013 року - предявлено позов до Полтавського окружного адміністративного суду. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду м. Полтави від 20 січня 2014 року, у справі № 816/4424/13 а, позовні вимоги прокурора було задоволено. Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що прокурором до звернення до суду проводилась прокурорська перевірка щодо дотримання земельного законодавства в частині використання територій та обєктів природно заповідного фонду, в тому числі парка «Перемоги». Таким чином прокурору повинно було бути відомо та прокурор мав реальну можливість протягом трьохрічного строку позовної давності зясувати зазначені вище питання (коли відбулося незаконне вилучення земельних ділянок та в чиєму користуванні вони знаходяться) та звернутися з відповідним позовом до суду. Отже, трьохрічний строк позовної давності для прокурора розпочався 20 червня 2013 року, а закінчився 20 червня 2016 року. Полтавській міській раді, правова позиція якої полягає в тому, що про відчуження земельних ділянок їй достовірно було відомо з моменту прийняття оскаржуваних рішень, та що вони вважають позов прокурора безпідставним, оскільки норми земельного законодавства при прийнятті вказаних рішень було дотримано, також достовірно було відомо про порушення прав територіальної громади з моменту отримання припису прокурора, тобто з 20 червня 2013 року. До суду з позовом інтересах територіальної громади (Полтавської міської ради), прокурор звернувся 16 грудня 2016 року поза межами строку позовної давності. Жодних поважних причин для продовження вказаного терміну судом не встановлено. З врахуванням вищевикладеного та тієї обставини, що місцевий суд відмовив в задоволенні позовних вимог прокурора за безпідставністю, суд вважає, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення - про відмову в замовленні позовних вимог за пропуском строку позовної давності.

Outcome: partial