Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача У вересні 2017 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області із вказаним позовом. Збільшивши позовні вимоги ( а.с. Том2, а.с. 134), просила: - визнати недійсним та скасувати наказ № 7-к від 13 червня 2017 року, виданий фізичною особою-підприємцем ( далі ФОП) [PERSON] про її звільнення з посади менеджера зі збуту із 13 червня 2017 року; - стягнути із ФОП [PERSON] на її користь невиплачену заробітну плату в розмірі 3200 грн, за період роботи із 13.06.2017 року до 04.07.2017; - стягнути із ФОП [PERSON] на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період із 05.07.2017 до 31.12.2017 в розмірі 18400 гривень, стягнути за період із 01.01.2018 року по 01.10.2018 року - 33507 гривень, за період з 02.10.2018 до 02.01.2019 - 11169 гривень, за період з 03.01.2019 до 04.11.2019 - 41730 гривень, а всього за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2017 до 04.11.2019 - 104 806 гривень; - зобов`язати ФОП [PERSON] видати новий наказ та внести новий запис до її трудової книжки про день звільнення станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 01 листопада 2016 року вона працевлаштувалась на роботу до ФОП [PERSON] на посаду менеджера зі збуту. Вона працювала спільно із [PERSON] та вантажником [PERSON] у магазині будівельних матеріалів по [ADDRESS] . Через нестерпні умови праці 12 червня 2017 року вона подала ФОП [PERSON] заяву про звільнення із 12 червня 2017 року за власним бажанням. Аналогічні заяви подали також менеджер зі збуту [PERSON] , та вантажник [PERSON] . На її заяву відповідач наклав резолюцію про відпрацювання двох тижнів. Вона продовжила роботу. Проте зі збігом часу її, як і [PERSON] та [PERSON] не звільняли, розрахунок не проводили. 04 липня 2017 року вони стали наполягати, щоб із нами провели повний розрахунок за фактично відпрацьований час, - тобто по 04 липня 2017 року. Але їй повідомили про те, що у них виявлена недостача і за рахунок цієї недостачі заробітну плату за період із 13 червня 2017 року по 4 липня 2017 року вона не отримає. ФОП [PERSON] також повідомив, що вже існує наказ від 13 червня 2017 року, згідно із яким вона звільнена із роботи 13 червня 2017 року. 04 липня 2017 року вона припинила роботу, оскільки сплив двотижневий строк для розрахунку, а та існував наказ про звільнення від 13 червня 2017 року. За наслідком звернення 04 липня 2017 року до Управління Держпраці в Житомирській області з приводу порушення їх трудових прав, 08 липня 2017 року отримали листа від [PERSON] від 05 липня 2017 р. про те, з якого їй стало відомо про її звільнення ще 13 червня 2017 року. 10 липня 2017 року вона отримала наказ про звільнення, трудову книжку та розрахунок по 12.06.2017року. Із 13.06.2017 року до 04.07.2017 року вона відпрацювала 21 робочий день. Оскільки лише 25 червня був вихідний. Вважає, що [PERSON] має виплатити їй заробітну плату за період із 13.06.2017 року по 04.07.2017 року із розрахунку 21 робочий день. Тому розмір боргу по заробітній платі складає 3200 грн. За несвоєчасний розрахунок при звільнення із 05 липня 2017 до 04 листопада 2019 складає 104 806 гривень. У відзиві на позовну заяву ( а.с. 98-100, Том 2) відповідач позов не визнав, вказавши, що між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] , як працівником 01 листопада 2016 р. укладено безстроковий трудовий договір №7, за умовами якого, зокрема, працівник зобов`язалася виконувати роботу менеджера зі збуту в магазині будівельних матеріалів, розташованого в [ADDRESS] , а роботодавець сплачувати заробітну плату у розмірах, визначених договором. 13 червня 2017 року [PERSON] вирішила звільнитись, про що нею було подано 12 червня 2017 заяву подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Враховуючи наявність спільної домовленості про дату звільнення, в тому числі, небажання позивачки продовжувати працювати, а відповідача здійснювати торгівельну діяльність в магазині, було прийнято рішення про розірвання трудового договору на підставі статті 38 КЗпП України з 13 червня 2017 року, про що видано наказ від 13 червня 2017 року №7-к, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01 листопада 2016 року. В день звільнення - 13 червня 2017 р. відповідач, як того вимагає стаття 47 КЗпП України мав намір видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести повний розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Проте [PERSON] після ознайомлення з наказом про звільнення без пояснення причини відмовилася його підписувати, не захотіла отримувати й належно оформлену трудову книжку та розрахунок, що змусило роботодавця в присутності бухгалтера дочірнього підприємства «Автоцентр» [PERSON] скласти акт від 13 червня 2017 р. З 14 червня 2017 року у магазині не здійснювалася торгівельна діяльність, а проводився переоблік товарів з його перевезенням на склади. [PERSON] у цей період не здійснювала своїх функціональних обов`язків. Трудові відносини між [PERSON] у спірний період не існували та були припинені13.06.2017. У колективному зверненні до начальника управління Держпраці від 04.07.2017 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вказано, що у спірний період часу вони здавали майно. Належно оформлену трудову книжку та виплату заробітної плати не здійснено з вини працівника, а не роботодавця, тому заходи, встановлені статтею 117 КЗпП України щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, застосовані бути не можуть. Підстави до стягнення заробітної плати за період з 13 червня до 04 липня 2017 р. та компенсації про несвоєчасний розрахунок при звільненні відсутні, оскільки позивачка в зазначений період не працювала у ФОП [PERSON]. На час звернення [PERSON] з позовом до суду, з нею було проведено повний розрахунок. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.09.2017 в справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду на 11.12.2017 (т.1 а.с.17). Ухвалою суду від 28.02.2018 розгляд справи продовжено у загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання на 30.04.2018 (т.1 а.с.107-108). Ухвалою суду від 20.12.2018 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі до надходження висновків судової почеркознавчої експертизи по аналогічній справі. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.04.2019. 07.06.2019, у зв`язку з повторною неявкою позивачки в судове засідання, ухвалою суду позовну заяву було залишено без розгляду (т.2 а.с.17-18). Постановою Житомирського апеляційного суду від 27.08.2019 ухвалу Бердичівського міськрайонного суду від 07.06.2019 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.2 а.с.65-66). Ухвалою від 24.10.2019 задоволено заяву позивачки про відвід судді Замези О.В. (т.2 а.с.86-87). 25.10.2019 згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Хуторній І.Ю.. (т.2 а.с.89) 28.10.2019 справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання (т.2 а.с.90). 11.11.2019 позивачка збільшила позовні вимоги ( а.с. 134, том 2). 25.11.2019 ФОП [PERSON] звернувся із заявою про визнання недопустимими копії зошиту та копії видаткових накладних, як таких, що не відповідають вимогам закону (а.с. 137-139). У судовому засіданні 08.01.2020, після дослідження усіх доказів у справі, представником позивачки заявлено клопотання про оголошення перерви у судовому засідання для надання часу підготовки клопотання про призначення експертизи на перевірку достовірності резолюцій [PERSON] на заяві [PERSON] про її звільнення. Ухвалою суду від 08.01.2020, занесеною до протоколу судового засідання у задоволенні клопотання відмовлено. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що 01.11.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю за №7, згідно якого [PERSON] зобов`язалась виконувати роботу менеджера зі збуту ( а.с. 6, Том 1) . Відповідні відомості про прийняття на роботу внесено до трудової книжки [PERSON] (т.1 а.с.15) Згідно договору №4 від 01.11.2016 на [PERSON] покладено повну матеріальну відповідальність за всі передані їй в установленому порядку ФОП [PERSON] для роботи товарно-матеріальні цінності ( а.с. 149, том 1 ). Відповідно до пунктів 3.14, 3.15, 3.16, 3.17. 3.24 посадової інструкції ( том 1 а.с. 150), на менеджера із збуту [PERSON] , серед інших, покладено такі обов`язки: контроль дотримання правил зберігання і підготовки готової продукції до відправлення споживачам; визначення потребу в різних транспортних засобах і робочій силі для своєчасного відвантаження готової продукції та оформлення договорів на перевезення продукції з транспортними організаціями; організація і контроль своєчасне відвантаження готової продукції відповідно до укладених договорів; участь у здаванні, прийманні продукції покупцям (перевізникам) і перевірці її якості, кількості та комплексності, підписує і візує приймально-здавальні акти, супровідні документи; здійснення продажу товарів та продукції, що реалізується торговим закладом. 12.06.2017 [PERSON] звернулася із заявою до ФОП [PERSON] , у якій вона просила звільнити її з роботи за власним бажанням, з 12.06.2017. На копії заяви [PERSON] , доданої нею до позову, наявна резолюція „з відпрацюванням два тижні" ( т. 1 а.с. 7 ). Окрім того, у матеріалах справи наявна ця ж заява, оригінал якої відповідачем надано суду, де [PERSON] накладено резолюцію „без відпрацюванням два тижні провести інвент. мат. цінностей 12-13.06 звільнити 13.06.2017" (т.1 а.с.152). Відповідно до наказу №7-к від 13.06.2017 ФОП [PERSON] , [PERSON] звільнено з роботи менеджера зі збуту із 13.06.2017, згідно ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, до виплати належить компенсація за невикористану відпустку з 01.11.2016 по день звільнення (т.1 а.с.9). Запис про звільнення [PERSON] від 13.06.2017 за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, на підставі наказу №7-к від 13.06.2017, внесено до трудової книжки [PERSON] . Відповідно до наказу ФОП [PERSON] №1 від 12.06.2017, було призначено проведення повної інвентаризації активів та зобов`язань магазину з продажу будівельних матеріалів в [ADDRESS] з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 13.06.2017, з обов`язковим складенням відповідних інвентаризаційних документів. Інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей провести з 12 по 13 червня 2017 року. Вбачається, що підпис [PERSON] про ознайомлення з наказом відсутній. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що про такий наказ дізналася лише під час розгляду справи в суді (т.1 а.с.158). 13.06.2017 ФОП [PERSON] склав акт недостачі по товарно-матеріальним цінностям №1 на 2120 грн. Акт підписаний лише ФОП [PERSON] Підписи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відсутні (т.1 а.с.159). 13.06.2017 ФОП [PERSON] склав акт №1 інвентаризації товарно-матеріальних цінностей. Наявно товару на суму 44316.54 грн (т.1 а.с.160-161) 13.06.2017 ФОП [PERSON] склав акт №2 прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей на суму 72575.73 грн. (т.1 а.с.197). Зазначені вище акти підписані лише ФОП [PERSON] Підписи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відсутні Позивачка у судовому засіданні пояснила, що про існування таких актів дізналася з матеріалів справи. [PERSON] не проводив інвентаризації 13.06.2017. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що у тих актах вказано не все майно. Інвентаризація та передача товарно-матеріальних цінностей не відбулася у дводенний строк, як вказано у наказі. Товар переміщався у магазин ФОП [PERSON] ( дружини відповідача) та в магазина на ДТ2. Згідно довідки ФОП [PERSON] , грошові кошти з магазину по [ADDRESS] з 14.06.2017 не надходили та не оприбутковувались (т.1 а.с.185). Відповідно до копій товарних чеків, прибуткових накладних та копій аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину по [ADDRESS] (т.1 а.с.53-78, 79-105, 106, т.2 а.с.159, 160) 13.06.2017, 14.06.2017, 15.06.2017, 16.06.2017, 17.06.2017, 18.06.2017, 19.06.2017, 20.06.2017, 21.06.2017, 22.06.2017, 23.06.2017, 24.06.2017, 26.06.2017, 27.06.2017, 28.06.2017, 29.06.2017, 30.06.2017, 01.07.2017, 03.07.2017, 04.07.2017 з магазину було відчужено товар окремим покупцям, товар передавався ФОП [PERSON] та у магазин ТД 1. З копій аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину по [ADDRESS] за період з 14.06.2017 до 27.06.2019 вбачається, що до 24.06.2017 на кінець дня у магазині були готівкові кошти та наявний підпис про отримання цих готівкових коштів. [PERSON] у судовому засіданні підтверджував, що він забирав готівкові кошти в магазині та у зошиті наявний його підпис. Ствердив, що грошові кошти він отримував від покупців за власний товар, самостійно відчужуючи його. 24 червня 2017 року, 26 червня 2017 року на 27 червня 2017 року наявні записи про переміщення товару на склад ДТ 1. 04.07.2017 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зверталась до Управління Держпраці у Житомирській області із проханням провести перевірку ФОП [PERSON] .. У зверненні вказано, що у зв`язку з передачею майна вони працювали з 13.06.2017 по 04.07.2017 та розрахунок з ними не проведено, трудові книжки не отримали. На вказане звернення Управління Держпраці у Житомирській області повідомило про призупинення перевірок до затвердження форми акта, довідки, припису (т.1 а.с.8, 207) Управління Держпраці у Житомирській області листом від 31.05.2018 роз`яснило ФОП [PERSON] , що на звернення заявників кол-623 від 04.07.2017 було надано відповідь про призупинення перевірок до затвердження форми акта, довідки, припису (т.1 а.с.206). 05.07.2017 ФОП [PERSON] направив лист-повідомлення [PERSON] , в якому вказує, що [PERSON] була звільнена за власним бажанням 13.06.2017. Її було повідомлено про необхідність підписати та ознайомитись із наказом про звільнення, підписати відомість про виплату грошей та отримати розрахункові, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, але вона відмовилась, причини не повідомила. Цим же листом повідомлено [PERSON] про необхідність з`явитись, розписатись у всіх необхідних документах (наказ про звільнення, відомість про виплату грошей, трудовий договір) та отримати розрахункові та трудову книжку.(т.1 а.с.10) 10.07.2017 [PERSON] зверталась до ФОП [PERSON] із заявою про виплату їй невиплаченої заробітної плати у розмірі 4022.72 грн., за період роботи з 13.06.2017 по 04.07.2017, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із 05.07.2017 по день фактичного розрахунку. Також просила видати новий наказ та внести новий запис до її трудової книжки про день звільнення станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі (т.1 а.с.11). 20.07.2017 ФОП [PERSON] надав письмову відповідь [PERSON] де заначив, що враховуючи відсутність штату працівників, ним було прийнято рішення про закриття з 14.06.2017 магазину з продажу будівельних матеріалів по [ADDRESS] та розірвання договору оренди тимчасових споруд, в яких здійснювалась підприємницька діяльність (т.1 а.с.13). Згідно довідки про доходи, [PERSON] з січня по червень 2017 року включно, було нараховано ФОП [PERSON] 17111.03 грн. Заробітна плата у квітні та травні 2017 року складала 3200 грон в місяць (т.1 а.с.14). Відповідно до акта від 13.06.2017 №1, складеним ФОП [PERSON] та бухгалтером ДП „Автоцентр" [PERSON] , [PERSON] від ознайомлення з наказом про її звільнення та від його підпису, відмову від отримання розрахунку і отримання трудової книжки ( а.с. 33, том 1). З табелю обліку використання робочого часу ФОП [PERSON] вбачається, що [PERSON] з 01.06.2017 по 30.06.2017 працювала 8 днів. Останнім робочим днем вказано 13.06.2017 (т.1 а.с.34). З довідки, наданої ФОП [PERSON] вбачається, що [PERSON] була звільнена 13.06.2017, і з 14.06.2017 у ФОП [PERSON] не працювала (т.1 а.с.35). Згідно довідки ФОП [PERSON] , [PERSON] станом на 11.09.2017 не має заборгованості по заробітній платі (т.1 а.с.146). У відомостях про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам, що буда подана до Бердичівської ОДПІ у липні 2017 року ФОП [PERSON] прозвітував, що [PERSON] у червні 2017 року була нарахована заробітна плата 2711.03 грн.. [PERSON] звільнено 13.06.2017 (т.1 а.с.41-44). За відомістю на виплату грошових коштів №14 за червень 2017 року ( а.с. 45, том 1) 10.07.2017 ФОП [PERSON] здійснив виплату [PERSON] 2182.37 грн заробітної плати (т.1 а.с.45 ).. Між тим, у довідці ФОП [PERSON] повідомляє, що у [PERSON] станом на 13.06.2017 не було заборгованості по заробітній платі (т.1 а.с. 208). З книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ФОП [PERSON] , вбачається, що трудова книжка [PERSON] була видана їй на руки 10.07.2017 (т.1 а.с.155-156). 01.04.2017 між ДП „Автоцентр" ТОВ „Нове тисячоліття" та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди двох торговельних павільйонів в [ADDRESS] , загальною площею 87,74 кв.м.. (т.1 а.с. 175-176). Відповідно до листа від 14.06.2017 ФОП [PERSON] повідомив ДП „Автоцентр" ТОВ „Нове тисячоліття" про закриття (припинення діяльності) магазину з продажу будівельних матеріалів в [ADDRESS] з 14.06.2017. Аналогічне повідомлення адресовано міському голові м.Бердичева Мазуру В.К., датоване 06.07.2017 (т.1 а.с.46, 47) Відповідно до додаткової угоди від 14.06.2017 між ДП „Автоцентр" ТОВ „Нове тисячоліття" та ФОП [PERSON] договір оренди торговельного павільйону по [ADDRESS] від 01.04.2017 - розірвано Складено акт від 14.06.2017 передачі-приймання тимчасових споруд - трьох торговельних павільйонів загальною площею 87,74 кв.м., та акт прийому-передачі обладнання. (т.1 а.с.172, 173, 174) Довідка ДП „Автоцентр" ТОВ „Нове тисячоліття" свідчить про те, що станом на 14.06.2017 погашено орендну плату згідно договору оренди торговельних павільйонів від 01.04.2017, який було розірвано згідно додаткової угоди від 14.06.2017. З 19.06.2017 було заключено договір №1 оренди тимчасових споруд (з обладнанням) з [PERSON] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору приватний підприємець сплачує щомісячну орендну плату, згідно висталених рахунків. (т.1 а.с.147, 148) 19.06.2017 між [PERSON] та ДП „Автоцентр" ТОВ „Нове тисячоліття" укладено договір оренди тимчасових споруд по [ADDRESS] (т.1 а.с.48-49). Згідно витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 10.07.2015 [PERSON] має дозвіл на такий вид діяльності, як: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (т.1 а.с.143-145). 18.04.2018 [PERSON] звернувся до Бердичівського ВП із заявою про вчинення злочину передбаченого ст.358 КК України та 190 КК України відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які скориставшись службовим становищем заволоділи його майном, підробили документи (т.1 а.с.198-199). Свідок [PERSON] пояснив, що у він постійно купував товар у магазині будівельних матеріалів на [ADDRESS] до його закриття у червні 2017 року. У той час, коли магазин закривався, [PERSON] та ще одна жінка підраховували та пакували увесь товар, що в магазині. Він щось хотів купити, однак йому не продали, пояснюючи, що закривають магазин . [PERSON] він там не бачив. Свідок [PERSON] пояснила, що 18.06.2017 вона купувала товар у магазині будівельних товарів на [ADDRESS] . Чек у неї зберігся. Їй було відомо, що [PERSON] звільнили, не розрахувавшись. Коли вона купувала товар, [PERSON] і [PERSON] рахували та пакували товар у магазині. Свідок [PERSON] , головний бухгалтер ДП «Автоцентр» пояснила, що вона була очевидцем того як 2 роки тому, в середині червня 2017 року працівники [PERSON] , дві дівчини, відмовились від отримання документів про їх звільнення, про що було складено акт. Відмова була зафіксована у її кабінеті, що по [ADDRESS] , в робочий час. Вона не перебувала із [PERSON] у трудових відносинах. Вона підписувала цей акт як свідок. З [PERSON] не перебувала у трудових відносинах. Свідок [PERSON] пояснив, що він разом із [PERSON] та [PERSON] працював у ФОП [PERSON] у магазині будівельних матеріалів у [ADDRESS] , на посаді вантажника. 12.06.2017, разом з іншими працівниками він написав заяву на звільнення з роботи, оскільки умови праці були незадовільними. На їх заяви було вказано відпрацювати два тижні та вони продовжували працювати, перевозили товар та склади ТД 1 та ТД 2. Готівкові грошові кошти, виручені від продажу товару в цей період передавати [PERSON], про що той розписувався в журналі, який вели [PERSON] та [PERSON]. Товар переміщали на інші склади з 13 червня десь до 2 липня 2017 року. У цей період [PERSON] не відпускав товар, забирав лише готівку. Він перевозив товар, а [PERSON] і [PERSON] все пакували. Оскільки з ними не розраховувались 04.07.2017 вона поїхали в Управління Держпраці у м. Житомир, де написали заяву про порушення їх трудових прав. Лише 10 липня 2017 року з ними розрахувалися до 13 червня 2017 року. Його аналогічний позов залишено без розгляду. Свідок [PERSON] , працює директором ТОВ «Торговий дім», пояснила, що у червні 2017 року з магазину будівельних матеріалів, що на «Червоній горі» у [ADDRESS] у магазин на [ADDRESS] перевозили товар, який пакували та передавали працівники магазину [PERSON] та [PERSON] . Товар перераховували за накладними. Документи про отримання товару на підприємстві не збереглися. В який період це тривало пояснити не може. Така передача товару не могла бути проведена за один чи два дні. Свідок [PERSON] , директор ДП «Автоцентр» пояснив, що два роки тому ДП «Автоцентр» надавало послуги з перевезення товару ФОП [PERSON] у зв`язку із закриттям магазину. Свідок [PERSON] , батько позивачки пояснив, що його дочка [PERSON] 12.06.2017 написала заяву на звільнення, та того дня ввечері дочка сказала, що їй потрібно відпрацювати два тижні та передати все майно з магазину. Дочка після цього щодня ходила на роботу. Там вона та [PERSON] пакували увесь товар з магазину та передавали на інші магазини. Він бачив як вони вантажили товар разом з [PERSON] . Це все тривало до 04 липня 2017 року. За цей час у них був лише один вихідний день на день міста. На дочку чинився тиск, в тому числі і щодо цієї справи в суді. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала разом із [PERSON] та [PERSON] у ФОП [PERSON] у магазині на [ADDRESS] . 12 червня 2017 року вони написали заяви не звільнення, проте продовжували працювати, проводили ревізію. Потім [PERSON] повідомив, що закриваємо магазин та вони передавали товар на інші магазини. При цьому також продавали товар покупцям. Готівкові кошти, отримані від продажу товару у цей період забирали або [PERSON] або [PERSON] . Вихідний день у них був лише в неділю на день міста. Вони з [PERSON] вели робочий зошит, у якому записували проданий чи переміщений товар, про видачу готівки. Про їх звільнення з 13.06.2017 вони дізналися 10 липня 2017 року. Норми права, які підлягають застосуванню. Відповідно до стаття 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України ( далі КЗпП) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (Стаття 31 КЗпП ) Відповідно до ч. 4 статті 36 КЗпП однією з підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39) За положеннями статті 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Відповідно до статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно статті 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпп у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оцінка аргументів сторін та наданих ними доказів, висновки суду Суд доходить висновку про часткове задоволення позову, з таких підстав. У судовому засіданні доведено протиправність наказу ФОП [PERSON] про звільнення [PERSON] № 7-к від 13.06.2017. Так, наявними у справі доказами, поза розумним сумнівом, доведено, що після написання 12.06.2017 заяви про звільнення з 12.06.2017 за власним бажанням, [PERSON] продовжувала працювати у ФОП [PERSON] , здійснюючи відчуження товару покупцям та передачу товару у інші магазини, у зв`язку із прийняттям відповідачем чи іншими особами рішення про закриття магазину будівельних матеріалів, що по [ADDRESS] . Вказана обставина доводиться показаннями свідків, копіями товарних чеків, прибуткових накладних та копій аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину по [ADDRESS] (т.1 а.с.53-78, 79-105, 106, т.2 а.с.159, 160). Незважаючи на те, що копії накладних та чеків не мають усіх реквізитів, а ведення працівниками зошита, у якому вказано про рух товару та грошових котів у магазині ФОП [PERSON], не передбачено чинним законодавством, з огляду на показання свідків, відсутність доказів на спростування обставин, зазначених у вказаних документах, суд визнає ці докази допустимими, як такі що свідчать про ведення торгівлі у магазині відповідача в період з 14.06.2017 до 26.06.2017, та передачі товару у інші магазини, факту отримання відповідачем щодня готівкових коштів з магазину. Крім того, відповідач погодився у судовому засіданні з тим, що [PERSON] після написання 12.06.2017 заяви про своє звільнення з 12.06.2017, в подальшому певний час здійснювала передачу товару з магазину відповідача у інші магазини. Проте відповідач безпідставно вважає, що така праця позивачки не передбачена трудовим договором, а [PERSON] передавала товарно-матеріальні цінності, не перебуваючи у трудових відносинах з [PERSON] , тобто після її звільнення та мала це робити безоплатно. Така позиція відповідача видається непослідовною та суперечить чинному законодавству. Акт від 13.06.2017 № 1, що складеним ФОП [PERSON] та бухгалтером ДП „Автоцентр" [PERSON] про те, що [PERSON] від ознайомлення з наказом про її звільнення та від його підпису, відмову від отримання розрахунку і отримання трудової книжки, суд вважає недостовірним доказом та не бере його до уваги, з таких міркувань. Ознайомлення з наказом про її звільнення 13.06.2017 позивачка заперечила, стверджуючи, що цей акт підроблений. Суд погоджується з доводами позивачки, оскільки видається нелогічною можлива відмова позивачки від отримання трудової книжки та грошових коштів 13.06.2017, при тому, що напередодні вона просила звільнити її за власним бажанням та 04.07.2017 звертається зі скаргою до Управління Держпраці через те, що ФОП [PERSON] не видав їй трудову книжки та не провів з нею розрахунку. Окрім того, цей акт складено у службовому кабінеті бухгалтера іншого підприємства, та підписаний лише [PERSON] та бухгалтером ДП «Автоцентр». Інших очевидців такої відмови не було, допитана як свідок [PERSON] не змогла назвати точної дату складання акту, обставин, за яких акт складався. У будь-якому випадку, вказаний акт не має правового значення, оскільки звільнення позивачки за власним бажанням відповідач провів 13.06.2017, хоча позивачка просила її звільнити з 12.06.2017. Тобто дата звільнення 12.06.2017, про яку просила позивачка не була погоджена відповідачем. Зважаючи, що звільнення було праведно на підставі статті 38 КЗпП, тобто за власним бажанням працівника, правових підстав для звільнення відповідачки за статтею 38 КЗпП з 13.06.2017 у відповідача не було. У правовідносинах, що склалися між сторонами, виходячи з положень статті 38 КЗпП, відповідач мав би звільнити позивачку або 12.06.2017, або ж за спливом визначених законом 14 днів, після написання нею відповідної заяви, або ж звільнити позиваку з інших підстав. З наведених вище підстав, суд також відхиляє надану відповідачем заяву про звільнення позивачки, на якій [PERSON] накладено резолюцію „без відпрацюванням два тижні провести інвент. мат. цінностей 12-13.06 звільнити 13.06.2017". При наявності копії заяви позивачки про її звільнення від 12.06.2017, з резолюцією відповідача про відпрацювання двох тижнів, яку вона додала до позову, після отримання її у відповідача, викликає сумнів достовірність наданої відповідачем пізніше цієї ж заяви з іншою резолюцією. Оскільки звільнення позивачки відбулося на підставі статті 38 КЗпП та зважаючи, що у судовому засіданні беззаперечно доведено факт праці позивачки у відповідача протягом двох тижнів, після написання її заяви про звільнення, а відповідач не стверджував про підробку даного доказу позивачкою, суд відхиляє як недостовірний доказ, зазначену вище заву. Зважаючи на викладене, з огляду на те, що позивачка не просить поновити її на роботі, зважаючи на підстави позову, зважаючи, що інших заяв, окрім заяви про звільнення від 12.06.2017 позивачкою не було подано, інших домовленостей між сторонами не було досягнуто, а дослідженими доказами у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] після 12.06.2017 продовжувала працю у ФОП [PERSON] , виконувала покладенні на неї обов`язки, зокрема здійснювала передачу товарно-матеріальних цінностей з магазину, продавала товар, з огляду на те, що суд вважає, що датою звільнення позивачки має бути 26.06.2017, тобто на 14 день, після написання заяви [PERSON] про звільнення її за власним бажанням. Таким чином, належить скасувати наказ № 7-к від 13.06.2017, виданий фізичною особою підприємцем [PERSON] про звільнення [PERSON] з посади менеджера зі збуту із 13 червня 2017 року та зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення [PERSON] з посади менеджера зі збуту із 26 червня 2017 року та внести відповідний запис до трудової книжки [PERSON] . Оскільки з наданих сторонами доказів доводиться, що заробітна плата позивачці виплачена відповідачем за період до 13 червня 2017 року, а датою звільнення [PERSON] є 26 червня 2017 року, належить стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату, за період роботи із 14 червня 2017 р. до 26 червня 2017 р включно. Матеріали справи не містять відомостей про розмір нарахованої [PERSON] , заробітної плати за період з 14 червня 2017 р. до 26 червня 2017 р. Суд не погоджується із розміром заробітної плати, який просить стягнути позивачка - 3200 гривень, оскільки вважає, що за два тижні праці такий розмір має бути меншим орієнтовно вдвічі. Суд не має повноважень на обрахування заробітної плати працівника, проте, гарантуючи ефективний захист порушених прав позивачки, суд стягує з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за період роботи із 14 червня 2017 р. до 26 червня 2017 р, зобов`язавши відповідача здійснити нарахування заробітної плати на спливши необхідні внески, виходячи з праці позивачки у нього у період з 14.06.2017 до 26.07.2017. Оскільки судом встановлено, що відповідач не виплатив позивачці заробітну плату за період праці з 14.06.2017 до 26.07.2017 у день її фактичного звільнення, наявні підстави для стягнення в порядку ст. 117 КзПП з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за період з 05.07.2917 до 04.11.2019, як просить позивачка у позовній заяві, що не перевищує визначений законом період такої компенсації. Суд не погоджується із зазначеним у позові розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, вважає розрахунок таким, що суперечить чинному законодавству та наводить власний розрахунок. Згідно з положеннями п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок) основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). У квітні та травні 2017 року позивачка працювала повні місяці та розмір заробітної плати склав 3200 в місяць за відпрацьовані 39 днів. Середньомісячне число робочих днів за останні два календарні місяці перед звільненням складає 20 день. Середньоденна заробітна плата, обчислена відповідно до п. 5 розділу 4 цього Порядку складає 164,1 грн ((3200 грн. + 3200 грн.) : 20 дні). Кількість робочих днів за період з 05.07.2017 до 04.11.2019 складає 584 дні. Отже розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні на час ухвалення рішення складає 95834, 4 грн. ( 164,1 грн. * 584 днів). Разом з тим, оскільки суд частково задовольнив позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати, не погодившись із розміром заборгованості, який визначила позивачка - 3200 грн, а вважає такий розмір меншим орієнтовно вдвічі, відповідно до положень ч. 2 ст. 117 ЦПК України, з урахуванням розміру спірної суми, яка стягнута на користь позивача, частки, яку вона становить у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача має становити 20 000 грн. Суд не наводить детального аналізу інших аргументи та доказів сторін, як таких, що не стосуються предмету спору, не спростовують висновків суду. Розподіл судових витрат Відповідно до положень частин 1, 2 та 6 статті 141 ЦПК Украйни суд стягує з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь держави судовий збір, оскільки позивачка від сплати судового збору звільнена. Суд визначає розмір судового збору, виходячи із встановленої законом ставки судового збору за вимогами немайнового характеру у 2017 році, що складала 640 гривень. Тому за дві вимоги немайнового характеру такий судовий збір складає 1280 гривень. Крім того, частково задовольнивши позов в частині стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 1000 гривень. Всього з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 2280 гривень.

Outcome: partial