Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тисменицького районного суду з позовом до ПрАТ «Локомотивний завод» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві зазначено, що з 01.11.2013 року [PERSON] працював на ТзОВ «ДБ-ВУД», Наказом від 07.04.2014р. №5/14 його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. За два місяці до звільнення його не було повідомлено про звільнення, а тільки 07.04.2014р. його було ознайомлено з таким наказом про звільнення в присутності представника РВ УМВС в області на якому позивач зі зворотної сторони висловив свої заперечення щодо звільнення. Такі дії відповідача, позивач пов'язує з фальсифікацією документів на житло та припиненні постачання всіх комунальних послуг до нього, відсутність доходів для забезпечення належного життєвого рівня своїй неповнолітній дочці. Моральну шкоду через позбавлення засобів для виживання, позивач оцінює в 5000 грн.. Ухвалою Тисменицького районного суду від 02.10.2014 року справу передано на розгляд Івано-Франківського міського суду. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.10.2014р. прийнято до провадження цивільну справу та замінено неналежного відповідача (зазначений помилково на початку позову) на належного - ТзОВ «ДБ-ВУД» за численними клопотаннями позивача наданими Тисменицькому районному суду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві. Просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача заперечив щодо заявлених позовних вимог, просив в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав зазначених в запереченні на позов та поясненнях. Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що з 01.11.2013 року [PERSON] був прийнятий на ТзОВ «ДБ-ВУД» на посаду підсобного робітника на підставі Наказу №15/13, що посвідчується записом в трудовій книжці під №20, долученої копії позивачем (а.с.4, 4зв.). Дане прийняття позивача відповідачем відбулося на підставі направлення на працевлаштування з Тисменицького районного центру зайнятості від 28.10.2013 року №09631310280002001 (а.с.6, 154), яке долучив позивач до позову. Згідно заяви [PERSON] від 31.10.13р. на ім'я керівника ТзОВ «ДБ-ВУД», він працевлаштовувався на посаду підсобного робітника з 01.11.2013 року (а.с.155, 156). В позові та поясненнях [PERSON] звернув увагу, що він був прийнятий на іншу посаду - помічника верстатника деревообробних верстатів та звільнений за згодою сторін 31.12.2013р., посилаючись на записи трудової книжки. Однак, як вбачається із даних записів трудової книжки, такі записи були анульовані відповідачем, а також на даних записах, що анульовані, відсутній підпис директора та печатка підприємства. З пояснень представника відповідача було встановлено, що такий запис, що був анульований, проведено працівником, яка також недавно прийнята на роботу та не володіла достатніми навиками ведення трудових книжок. Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.93 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» (зі змінами та доповненнями) (п.2) заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться певні відомості. Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленного органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним. Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Отже, як випливає із вищезазначеного, власник або уповноважений ним орган може, у разі необхідності, у відповідності до наказу про прийняття на роботу, змінити запис та визнати попередній запис недійсним, а запис в трудову книжку має відповідати виданому наказу керівника. А тому, з врахуванням виданого направлення РЦЗ про працевлаштування працівника [PERSON], копія якого є і у позивача, та наказу про прийняття на роботу підсобним робітником за поданою самим працівником заявою про прийняття підсобним працівником, доводи позивача та його представника про те, що його підсобним робітником не приймалось, є необґрунтованими та безпідставними. Також сторона позивача зазначала, що його досвід роботи є підтверджено як столяра-верстатника за даними трудової книжки (копія надана суду), вказував на необхідність прийняття позивача на посаду помічника верстатника ТзОВ «ДБ-ВУД». Однак, як вбачається з персональної картки [PERSON] заповненої Тисменицьким районним центром зайнятості (а.с.217) пошук особою (позивачем) роботи, зазначено за посадою столяр. Згідно штатного розпису станом на 01.10.2013р. у відповідача були посади помічника- верстатника - 3 штатні одиниці (а.с.206-211), а станом на 01.11.2013 року у відповідача були посади помічника- верстатника - 5 одиниць та посада підсобного робітника - 1 (а.с.213). Про те, посади помічника- верстатника (ще додаткових 2 штатні одиниці) не були вакантними станом на 01.01.2011р., про що свідчить надані відповідачем докази (а.с.214-216). На підставі Наказу керівника відповідача від 30.01.2014р. №4/14 було внесено зміни до штатного розпису підприємства, щодо скорочення посаду підсобного робітника - 1 одиниця (а.с.158). Наказом від 30.01.2014р. №5/14 керівника підприємства Дінч Н.А., [PERSON] як підсобного робітника, було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 07.04.2014 року (а.с.8). Даний Наказ був також долучений позивачем до матеріалів позову. В наказі зазначено, що іншої роботи, відповідно до заявленої спеціальності на даному підприємстві немає, від підпису про ознайомлення з наказом працівник відмовився, про що складено комісійний Акт від 30.01.2014р. (а.с.160). Так, в даному Акті складеному о 10.30год. вказано, що з Наказом від 30.01.2014р. №5/14 підсобний робітник [PERSON] ознайомлений в присутності 5 осіб, однак від підпису відмовився, без будь-яких пояснень. Позивач зазначив суду, що за два місяці до звільнення його не було повідомлено про звільнення, а тільки 07.04.2014р. його було ознайомлено з таким наказом від 30.01.2014 року про звільнення з 07.04.2014р., однак такі доводи позивача спростовані вищевказаним Актом комісії підприємства. 07.04.2014р. на звороті Наказу від 30.01.2014р. №5/14 про звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, ним особисто було зазначено незгоду на таке звільнення, в цих записах [PERSON] вказано, що оригінал наказу йому не надавався, а тільки копія, зазначена неправдива інформація про відмову з ознайомленням з цим наказом, оригінал був виданий тільки в присутності представника міліції, таке звільнення є спланованою акцією та акту репресії проти його сім'ї, під час роботи на робочому місці він був травмований під час переміщення вантажів, що посвідчується лікарняним листком (а.с.8 зв.). Однак, такі доводи в частині травмування та перебування в зв'язку з цим на лікарняному не підтверджені, оскільки за поданою копією лікарняного, працівник [PERSON] мав загальне захворювання. 30.01.2013р. відповідачем також було подано за формою 4-ПН звіт в ЦЗ про заплановане вивільнення працівників станом на 30.01.14р., отриманого останнім 30.01.14р., про що свідчить підпис представника про прийняття (а.с.161). 08.04.2014, 14.04 та 15.04.2014р. року позивач звернувся до Тисменицького районного ЦЗ про надання йому статусу безробітного, і як зазначено ним у зверненні від 15.04.2014р. керівником РЦЗ, умисно вчиняється переслідування його та його сина ще з 2012 року (а.с.33). При цьому [PERSON] вказує в цьому зверненні до центру зайнятості, що адміністрація ТзОВ «ДБ-ВУД» перешкоджає йому внести повні і своєчасні заперечення до наказу про звільнення, хоча як вже встановлено судом, такі заперечення позивач 07.04.14р. особисто вніс до Наказу про звільнення на зворотній стороні. Судом також встановлено, що дії Тисменицького районного ЦЗ по заяві 14.04.2014р., оскаржувались [PERSON] до Івано-Франківського окружного адміністративного суду про визнання незаконною відмову у наданні статусу безробітного, зобов'язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Постановою цього суду від 14.07.2014р. відмову директора ЦЗ у розгляді питання щодо надання [PERSON] статусу безробітного визнано незаконною (через відсутність довідки про припинення ведення селянського господарства) визнано незаконною, та зобов'язано розглянути дане питання у встановленому порядку, однак в задоволенні інших вимог - відмовлено (а.с.166-168). Як вбачається з матеріалів справи, позивач уже звертався до суду в 2012 році з питань поновлення на роботі на ПрАТ «Локомотивний завод», однак як судом першої, так і апеляційної інстанцій (рішення Івано-Франківського міського суду від 25.07.2012 року та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.09.2012р.) [PERSON] було відмовлено в позові (а.с.71-74), і суд відхиляє доводи позивача про репресії в трудових відносинах зі сторони ТзОВ «ДБ-ВУД»оскільки трудові відносини між сторонами оформлялись вперше, в тому числі і відношення та створення переслідування відповідача до житлових питань сім'ї позивача, що також були предметом спору в судах (а.с.18, 76-77), та питань припинення постачання всіх комунальних послуг до частини житлового будинку, що розглядалось за позовами [PERSON] в судовому порядку (а.с.73-74). Позивач неодноразово також звертав увагу суду на розгляд порушених його прав в Європейському суді з прав людини, однак як вбачається з повідомлення ЄСзПЛ від 20.09.2012 року, від 08.04.2014р., заяви [PERSON] визнані неприйнятними (а.с.75,104), при цьому судом роз'яснено, що питання спору по трудових відносинах є окремим предметом спору і не пов'язане з іншими спірними питаннями позивача, а тому суд в межах даного спору перевіряє законність та дотримання процедури звільнення позивача відповідачем. 07.04.2014 року в день звільнення позивач отримав розрахункові виплати, про що свідчить його підпис (а.с.162). Аналогічно, з дотриманням вимог законодавства в день звільнення позивачу було видано трудову книжку, про що свідчить його підпис (а.с.165). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). Як зазначено в ст..49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу в тій же установі. Як вже зазначалось вище, в Наказі про звільнення позивача зазначено, що іншої роботи, відповідно до заявленої спеціальності, на даному підприємстві немає. Постановою пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) (п.19) зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Отже, судом встановлено, що у відповідача дійсно мало місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, власником додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, відповідач не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації через відсутність вакансії. А тому вимоги позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не підлягають до задоволення. Позивач також заявив вимогу про відшкодування моральної шкоди через позбавлення засобів для виживання, проведення репресії по житлових питаннях, проти сина та дочки та щодо інших питань що не стосуються предмета спору, яку позивач оцінює в 5000 грн.. Щодо моральної шкоди, то слід зазначити таке. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З врахуванням того, що суд прийшов до висновку про законність звільнення позивача, тому вимога про стягнення моральної шкоди як наслідок звільнення, не підлягає до задоволення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст. 40, 49-2, 252 КЗпП України, та

Outcome: dismissed