Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту також окремо - позивач-1 та позивач-2, разом - позивачі) звернулись до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1) та [PERSON] (далі по тексту також - відповідач-2), за участю третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заремба О.В. (далі по тексту - третя особа) про визнання недійсним договору дарування від 03.03.2015 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 листопада 2010 року було змінено ідеальні частки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] таким чином: [PERSON], [PERSON] - 54/100 частини житлового будинку; [PERSON] - 46/100 частини житлового будинку. Також за цим же рішенням за [PERSON], [PERSON] визнано право власності на квартиру № 2 загальною площею 39,8 кв. м., житловою площею 23,8 кв. м., яка складається з коридору - 4,0 кв. м., ванної - 4,5 кв. м., кухні - 7,5 кв. м. (літ. „а2" технічного паспорту), житлової кімнати - 12,6 кв. м., житлової кімнати - 11,2 кв. м. (літ. „А" (2-5) та (2-4) технічного паспорту), та господарські будівлі та споруди: сарай (літ. „Б" технічного паспорту), гараж (літ. „Д" технічного паспорту), а також огорожі: металеву хвіртку, металеві ворота та дерев'яну огорожу з виходом та виїздом на [ADDRESS] сітку з залізними та азбестовими стовпчиками, що поділяє домоволодіння [ADDRESS], огорожу з металевими стовпчиками з сусіднім будинком [ADDRESS], що складає 54/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. За [PERSON] визнано право власності на квартиру № 1 загальною площею 38,8 кв. м., житловою площею 28,4 кв. м., яка складається з тамбуру - 3,1 кв. м., кухні - 7, 3 кв. м., житлової кімнати - 16,6 кв. м., житлової кімнати - 11,8 кв. м„ та господарські будівлі та споруди: сарай (літ. „Е" технічного паспорту), вбиральня (літ. „Г" технічного паспорту), а також огорожу: дерев'яні хвіртку, ворота та огорожу з виходом та виїздом на [ADDRESS] що складає 46/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Окрім того, рішенням суду було поділено домоволодіння [ADDRESS] натурі, виділивши у власність [PERSON], [PERSON] 54/100 частин житлового будинку загальною площею 39,8 кв.м., що складає квартиру № 2, і виділивши у власність [PERSON] 46/100 частин житлового будинку загальною площею 38.8 кв.м., що складає квартиру № 1. Горище будинку було вирішено розділити по стіні, яка відокремлює квартири № 1 та № 2 спірної будівлі. Також рішенням суду було встановлено між співвласниками домоволодіння № [ADDRESS] порядок користування земельною ділянкою загальною площею 855,3 кв.м., виділивши у користування [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку розміром 380,25 кв.м., [PERSON] - 475,05 кв.м. На виконання рішення Шевченківського районного суду від 29.11.2010 року співвласниками домоволодіння було зареєстровано право власності на змінені частки у домоволодінні, а саме: 46/100 часток за [PERSON], та 54/100 за [PERSON] та [PERSON]. У листопаді 2015 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] із позовом до позивачів про виділ в натурі частки з домоволодіння, що є спільною частковою власністю та визнання права на користування частиною земельної ділянки. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що він є власником 46/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] м. Києві на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 03 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зарембою О.В., за реєстровим номером 223 та зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03 березня 2015 року, номер запису про право власності 8921148. Позивачі вважали вказаний договір дарування частини житлового будинку, недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215, 638, 717, 718 ЦК України, ст. 120 ЗК України, оскільки на думку позивачів сторонами під час його укладення не було дотримано вимог закону щодо визначення такої істотної умови договору, як його предмет, оскільки сторонами було зазначено як предмет договору 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS] без визначення конкретних приміщень, на які сторона договору - [PERSON] набула права власності та без врахування того, що частина приміщень вже були зруйновані. Окрім того, спірний договір не містить кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку мало б перейти у зв'язку із переходом прав на житловий будинок, оскільки сторонами було лише зазначено її обліковий номер. Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, посвідченого 03 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зарембою О.В., за реєстровим номером 223 та зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03 березня 2015 року, номер запису про право власності 8921148. В судовому засіданні позивачі та їхній представник позов підтримали та просили суд про його задоволення з урахуванням письмових пояснень на заперечення відповідача. В судовому засіданні представники відповідача-1 позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому пояснили, що згідно ч. 1 ст. 5 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на об'єкти, закріплені рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29.11.2010 року за сторонами цивільної справи № 2-47/10 ([PERSON] та [PERSON] підлягає державній реєстрації. Частиною 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що у разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту такої реєстрації. Виходячи із викладеного (відсутність державної реєстрації), право власності на окремі квартири № 1 і № 2 та їхні складові у [PERSON] і [PERSON] не виникло, а право спільної власності на домоволодіння [ADDRESS] згідно ч. 2 ст. 367 ЦК України не припинилося. А тому предметом спірного договору дарування правомірно була визначена саме частка у праві спільної власності на житловий будинок [ADDRESS] а не індивідуально визначені об'єкти нерухомого майна, в т.ч. квартири №№ 1,2 у ньому. Оскільки, які конкретно об'єкти становлять належні [PERSON] 46/100 житлового шинку, спірний договір дарування не визначає, то дане питання станом на час розгляду справи вирішується Шевченківським районним судом міста Києва окремо у цивільній справі, за позовом [PERSON] про виділ частки в натурі. Окремі (індивідуально визначені) складові житлового будинку (кімнати) та/або домоволодіння (надвірні господарські будівлі і споруди) предметом дарування та договору дарування не є, і право власності на них до [PERSON] не переходило. Зазначали, що у позивачок відсутні будь-які підстави стверджувати про те, що нібито позивач як обдарований за спірним договором набув права власності на якісь об'єкти, які дарувальнику раніше не належали, оскільки права власності на жодні конкретні об'єкти нерухомості [PERSON] не набував, а набув права власності тільки на частку у спільному майні. Окрім того, позивачі не враховують, що предметом спірного договору дарування є не об'єкт нерухомості (житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, домоволодіння, його приміщення тощо), а є частка у праві спільної власності на такий об'єкт. Зменшення ж загальної площі будинку внаслідок руйнування його частини (тамбуру), якщо таке мало місце, жодним чином на законність договору його дарування не впливає, оскільки ніяк не змінює розміру переданої у дар частки у право власності, яка і була його предметом (предметом дарування та спірного договору). Підстави для відображення у спірному договорі дарування факту поділу будинку на окремі квартири № 1 та 2 згідно рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29.11.2010 року № 2-47/10, - відсутні, оскільки такий поділ не був проведений в натурі, а право власності [PERSON] і [PERSON] на окремі приміщення і споруди не було зареєстроване та не виникло, а їхнє право спільної часткової власності не весь будинок (садибу, домоволодіння) - не припинилося. Посилаючись на викладене, просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судове засідання відповідач-2 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів та представників відповідача-1, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими сторонами доказами, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29.11.2010 року у праві № 2-47/10 змінено ідеальні частки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] таким чином: [PERSON], [PERSON] - 54/100 частини житлового будинку; [PERSON] - 46/100 частини житлового будинку. Визнано за [PERSON], [PERSON] право власності на квартиру № 2 загальною площею 39,8 кв. м., житловою площею 23,8 кв. м., яка складається з коридору - 4,0 кв. м., ванної - 4,5 кв. м., кухні - 7,5 кв. м. (літ. „а2" технічного паспорту), житлової кімнати - 12,6 кв. м., житлової кімнати - 11,2 кв. м. (літ. „А" (2-5) та (2-4) технічного паспорту), та господарські будівлі та споруди: сарай (літ. „Б" технічного паспорту), гараж (літ. „Д" технічного паспорту), а також огорожі: металеву хвіртку, металеві ворота та дерев'яну огорожу з виходом та виїздом на [ADDRESS] сітку з залізними та азбестовими стовпчиками, що поділяє домоволодіння [ADDRESS], огорожу з металевими стовпчиками з сусіднім будинком [ADDRESS], що складає 54/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру № 1 загальною площею 38,8 кв. м., житловою площею 28,4 кв. м., яка складається з тамбуру - 3,1 кв. м., кухні - 7, 3 кв. м., житлової кімнати - 16,6 кв. м., житлової кімнати - 11,8 кв. м„ та господарські будівлі та споруди: сарай (літ. „Е" технічного паспорту), вбиральня (літ. „Г" технічного паспорту), а також огорожу: дерев'яні хвіртку, ворота та огорожу з виходом та виїздом на [ADDRESS] що складає 46/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Поділено домоволодіння [ADDRESS] натурі, виділивши у власність [PERSON], [PERSON] 54/100 частин житлового будинку загальною площею 39,8 кв.м., що складає квартиру № 2, і виділивши у власність [PERSON] 46/100 частин житлового будинку загальною площею 38.8 кв.м., що складає квартиру № 1. Горище будинку було вирішено розділити по стіні, яка відокремлює квартири № 1 та № 2 спірної будівлі. Встановлено між співвласниками домоволодіння № [ADDRESS] порядок користування земельною ділянкою загальною площею 855,3 кв.м., виділивши у користування [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку розміром 380,25 кв.м., [PERSON] - 475,05 кв.м. (а.с. 12-16). 19.09.2012 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана) було укладено договір дарування, відповідно до п. 1 якого Дарувальник безоплатно передав Обдаровуваній належні їй 46/100 частин житлового будинку [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М., реєстровий номер 8637 (а.с. 95). Згідно із п. 2 вказаного договору житловий будинок, 46/100 частин якого відчужується, має такі характеристики: загальна площа 75,30 кв.м., житлова площа 52,20 кв.м. Згідно із витягом № ДК-01050/2012 з автоматизованої системи ведення земельного кадастру міста Києва станом на 21.08.2012 року кадастровим номером земельної ділянки по [ADDRESS], визначений відповідно до п. 12 Постанови КМУ від 18.08.2010 року № 749 «Про затвердження Тимчасового порядку присвоєння кадастрового номера земельній ділянці» є: [NUMBER] (а.с. 117). 03.03.2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний) було укладено договір дарування частин житлового будинку, відповідно до умов п. 1 якого Дарувальник передав безоплатно у власність Обдаровуваному, а Обдаровуваний прийняв як дарунок 46/100 частин житлового будинку, який розташований за адресою: м. Київ, [ADDRESS] будинок 25, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зарембою О.В., реєстровий номер 223 (а.с. 126). Відповідно до п. 2 договору житловий будинок, 46/100 частин якого відчужується, має такі характеристики: загальна площа 75,30 кв.м., житлова площа 52,20 кв.м. Опис об'єкта: «А» - житловий будинок (дерев. обкл. цеглою), «Б» - сарай з погребом, «Д» - гараж, «Е» - сарай, «Г» - вбиральня, «№ 1-6, І, І;І І» споруди. Житловий будинок, частина якого дарується, розташований на земельній ділянці, площею 464,69 кв.м., кадастровий номер - [NUMBER]. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за [PERSON] зареєстровано право власності на 46/100 частини житлового будинку на підставі договору дарування від 19.09.2012 року (а.с. 128) За ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому Відповідно до п.п. 4, 5, 26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 (далі по тексту - Постанова) судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Таким чином, оскільки вимоги про визнання правочину недійсними можуть заявлятись сторонами правочину, то позивачам слід довести, які саме їх законні інтереси було порушено вчиненням спірного правочину. Позивачі зазначали, що вказаний правочин порушує їхні права, оскільки обдаровуваний [PERSON] звернувся до суду із позовом до Шевченківського районного суду м. Києва до позивачів про виділ в натурі частки з домоволодіння, що є спільною частковою власністю та визнання права на користування частиною земельної ділянки. Проте, станом на час розгляду справи судом не встановлено, а позивачами не доведено, що їх права і обов'язки було порушено укладенням спірного правочину, оскільки останнім не було передбачено жодних порушень, обмежень у здійсненні ними права власності на належну їм 54/100 частини житлового будинку, або позбавлення них цього права. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому законодавець не розмежовує і не розрізняє підстави недійсності одностороннього чи двостороннього (багатостороннього) правочину. Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків. В своєму позові позивачі посилаються на таку підставу недійсності правочину, як недодержання сторонами вимог, встановлених статтею 203 ЦК України на момент його вчинення, проте на жодну із передбачених законом обставин як підставу недійсності договору дарування позивачі не посилаються, вказуючи на порушення вимог про предмет договору та про незазначення кадастрового номеру земельної ділянки, яка передавалась в дар. Відповідно до п. 2 Постанови відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Із витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 14.08.2012 року вбачається, що позивачам на праві спільної сумісної власності належить 54/100 частин житлового будинку [ADDRESS], тоді як підтверджень того, що позивачами, а також [PERSON] або [PERSON] на виконання рішення суду від 29.11.2010 року було зареєстровано право власності на окремі квартири № 1 та № 2. Законом встановлено, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що на час укладення спірного договору дарування, право власності на квартиру № 2 загальною площею 39,8 кв. м., житловою площею 23,8 кв. м. та квартиру № 1 загальною площею 38,8 кв. м., житловою площею 28,4 кв. м. зареєстровано не було. А отже, сторони договору дарування мали право укласти договір дарування лише 46/100 частин житлового будинку, які належали [PERSON], право на які було зареєстровано, а тому на переконання суду, сторонами було досягнуто згоди щодо такої істотної умови договору як його предмет. Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Проте, відповідно до спірного дарування, відповідач-1 набув частку право власності на частку в майні, тоді як право власності на житловий будинок, будівлю або споруду не були предметом укладеного договору. За таких обставин та виходячи з положень ст.ст. 3,11 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і не вправі на власний розсуд змінювати їх предмет чи підстави, а також виходити за межі пред'явлених вимог, - суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову, адже передбачені законом підстави для визнання правочинів недійсними не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а обставини, на які посилаються позивачі як на підстави недійсності договору дарування, не є такими в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed