Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №11026918000 від 09.08.2006 року. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 09.08.2006 року між Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11026918000, згідно якого банк надав [PERSON], а остання отримала суму кредиту у розмірі - 43500,00 швейцарських франків шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 8,99% річних з погашенням суми кредиту та сплати процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів, з кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 09.08.2027 року . З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] 25.08.2011 року була укладена додаткова угода №1 до договору №11026918000 від 09.08.2006 року відповідно до умов якої сторони домовились про зміну схеми погашення кредиту та ануїтету та встановлено розмір ануїтетного платежу - 330 швейцарських франків щомісячно. Однак, взяті на себе зобов'язання, щодо погашення суми отриманого кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені кредитним договором та умовами додаткової угоди відповідачем не виконано. [PERSON] порушувала терміни погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом. Претензію банку з вимогою погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, відповідачем залишено без задоволення. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконала належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 18.11.2015 року за договором №11026918000 від 09.08.2006 року становить 31630,44 швейцарських франків , з яких: 29456,81 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 2173,63 швейцарських франків - прострочена заборгованість за процентами за строк з 01.01.2015 року по 26.10.2015 року та пені в розмірі 15942,59 грн. з яких: 6202,23 грн. -пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 31.01.2015 року по 18.11.2015 року, 9740,36 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 31.01.2015 року по 18.11.2015 року, яку ПАТ " УкрСиббанк " просило стягнути на його користь із відповідача достроково. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Зокрема вказав, що факт видачі коштів відповідачу підтверджується підписом відповідача на кредитному договорі, випискою із рахунку, заявою на видачу готівки. Окрім того, звернув увагу суду на те, що пеня нарахована за один рік, а також вказав на те, що відповідач сплатила комісію за конвертацію валюти. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вказав, що в матеріалах справи немає жодного документа який би підтверджував факт отримання відповідачем грошових коштів. Вважає позовні вимоги безпідставними. Просив врахувати правовий висновок ВСУ № 6-3555 та відмовити у задоволенні позову. В судове засідання після оголошеної перерви в судовому розгляді не з'явився, надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки до суду. Cуд відхиляє зазначене вище клопотання виходячи з того, що враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, зважаючи на належне повідомлення представника відповідача про час та місце розгляду справи, враховуючи що представник відповідача надав пояснення в судовому засіданні з приводу позовних вимог та враховуючи тривалість розгляду даної справи , суд дійшов висновку, що сторонам створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе продовжити судовий розгляд за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 09.08.2006 року між Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11026918000, згідно якого банк надав [PERSON], а остання отримала суму кредиту у розмірі - 43500,00 швейцарських франків шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача зі сплатою відсотків за користування кредитом 8,99% річних з погашенням суми кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів, з кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 09.08.2027 року, що стверджується кредитним договором №11026918000 від 09.08.2006 р., копія якого приєднана до матеріалів справи. 25.08.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем - [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору №11026918000 відповідно до умов якої сторони домовились про зміну схеми погашення кредиту та ануїтету та встановлено розмір ануїтетного платежу - 330 швейцарських франків щомісячно . Відповідно до п. 1.4. кредитного договору кредит надавався відповідачу [PERSON] для його особистих потреб. Відповідно до п. 1.5 кредитного договору - кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № 26207050183100 . Відповідно до меморіального ордеру від 10.08.2006 року №0600266838 кредитні кошти в сумі 43 500 швейцарських франків були перераховані на поточний рахунок позичальника. Факт виконання позивачем своїх зобов'язань та отримання позичальником кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки №16 від 10 cерпня 2006 року , оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, копія долучена до матеріалів справи, що в свою чергу спростовує доводи представника відповідача про недоведеність факту отримання відповідачем коштів. Як вбачається з кредитного договору [PERSON] отримала кошти від Акціонерного інноваційного банку «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» на умовах строковості, зворотності, забезпеченості, платності. Отже, встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі. 20.08.2015 року позичальнику було надіслано вимогу про виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, якою було зобов'язано погасити прострочену заборгованість . Проте вимога Банку відповідачем [PERSON] залишена без задоволення. Відповідач, як стверджує позивач, всупереч умов договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання. У порушення умов кредитного договору [PERSON], належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом на 18.11.2015 року в неї виникла заборгованість в розмірі 31630,44 швейцарських франків , з яких: 29456,81 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 2173,63 швейцарських франків - прострочена заборгованість за процентами за строк з 01.01.2015 року по 26.10.2015 року та пені в розмірі 15942,59 грн. з яких: 6202,23 грн. -пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 31.01.2015 року по 18.11.2015 року, 9740,36 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 31.01.2015 року по 18.11.2015 року, що стверджується розрахунком заборгованості долученим до матеріалів справи. Відповідачі не спростували вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов'язок передбачений ст.ст. 10, 11 ЦПК України. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п.4.2. договору про надання споживчого кредиту №11026918000 від 09.08.2006 року позичальник зобов'язався погашати кредит, сплачувати проценти, комісії та інші платежі відповідно до умов договору. Відповідно до п.2.1. додаткової угоди №1 від 25.08.2011 року до договору позичальник зобов'язався повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів, розмір ануїтетного платежу складає 330,00 швейцарських франків. Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. Відповідно до п.7.1 за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню. Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом. За приписами ст. ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань. Приписами ч.3 ст. 549 ЦК України встановлено, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до умов кредитного договору та додаткової угоди до договору сторони погодили строки та розміри погашення кредиту та виплати відсотків. Відповідно до умов вказаного кредитного договору відповідач зобов'язалася надавати банку щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконала зобов'язання, передбачені вищезазначеним кредитним договором у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України її слід вважати такою, що прострочила виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Так як своїх зобов'язань за кредитним договором [PERSON] добровільно не виконує належним чином, але як боржник вона не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобовязання , то у позивача виникло право вимагати достроково від боржника повернення кредитних коштів. Статтею 1048 ЦК України встановлено право позикодавця (Банку) на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Саме , до викладеного вище , зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-145цс14 від 24.09.2014 року. Оскільки правовідносини виникли з кредитного договору в іноземній валюті, у банку є ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, копія якої долучена до матеріалів справи, а відтак вимоги позивача про стягнення суми боргу в іноземній валюті на переконання суду відповідають положенням статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] достроково на користь позивача заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими і підлягають до задоволення з мотивів викладених вище. На підставі викладеного та

Outcome: approved