Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

01.08.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Торецьквугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта Торецька» про стягнення компенсації за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 24.05.2011 року по 25.01.2013 року перебував в трудових правовідносинах з ДП«Торецьквугілля» в особі ВП «Шахта Торецька», де працював вибійником на відбійних молотках 6 розряду з повним робочим днем на підземній роботі. 23.01.2013 року він був звільнений з роботи за власним бажанням. Після звільнення, [PERSON] стало відомо, що він під час роботи на зазначеному підприємстві недотримував заробітну плату, у зв'язку з тим, що роботодавцем невірно розраховувались розміри погодинної тарифної ставки, яка є основною для нарахування заробітної плати працівнику. 23.06.2014 року рішенням Дзержинського міського суду з ДП «Торецьквугілля» в особі ВП «Шахта Торецька» на користь [PERSON] стягнуто недоплачену заробітну плату за період роботи на підприємстві в сумі 73 380, 35 грн. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30.10.2014 року зазначене рішення залишено без змін. При цьому, повний розрахунок з позивачем проведено лише 22.07.2016 року. Тому позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача компенсацію за час затримки розрахунку у сумі 218 673,00 грн. Окрім того, З вини відповідача [PERSON] відчуває психічні страждання, які полягають в порушенні її звичайного способу життя. Розмір моральної шкоди оцінює в 50 000 грн. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю, про що було надано письмові заперечення. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Позивач з 24.05.2011 року по 25.01.2013 року перебував в трудових правовідносинах з ДП«Торецьквугілля» в особі ВП «Шахта Торецька», де працював вибійником на відбійних молотках 6 розряду з повним робочим днем на підземній роботі. 23.01.2013 року він був звільнений з роботи за власним бажанням (а.с.6,7). Як вбачається з матеріалів справи, 23.06.2014 року рішенням Дзержинського міського суду з ДП «Торецьквугілля» в особі ВП «Шахта Торецька» на користь [PERSON] стягнуто недоплачену заробітну плату за період роботи на підприємстві в сумі 73 380, 35 грн. (а.с.8,9). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30.10.2014 року зазначене рішення залишено без змін (а.с.10). Рішенням Дзержинського міського суду від 20 січня 2015 року з Державного підприємства «Дзержинськвугілля»» на користь [PERSON] стягнено середній заробіток у розмірі 230778 (двісті тридцять тисяч сімсот сімдесят вісім) грн. 90 коп. за затримку вірного повного розрахунку при звільненні. Однак, незважаючи на наявність рішення суду про стягнення належних до сплати сум, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємством повний розрахунок з позивачем проведено лише 22.07.2016 року. З огляду на це, суд зазначає наступне. Як зазначив Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 справа № 1-5/2012 згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Установивши під час розгляду справи про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо він не був у цей день на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У справі, яка розглядається судом , між сторонами виник спір із приводу порушення відповідачем законодавства про оплату праці з передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Суд визначає,що відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Із змісту рішення Дзержинського міського суду від 20 січня 2015 року встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 466 грн. 22 коп., що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню. Повний розрахунок з позивачем проведено лише 22.07.2016 року. Таким чином суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У зв'язку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум у розмірі середнього заробітку у 466 гр.22 коп. на 378 робочих дня на загальну суму 176 231 грн. 16 коп., яка підлягає стягненню на користь позивача. В даному позові позивачем також було висунуто вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 грн., пов'язаної з несвоєчасною виплатою всіх належних до сплати сум при звільненні. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України суд прийняв до уваги доводи позивача про завдання йому моральної шкоди внаслідок порушення його законних прав. Суд врахував глибину та тривалість моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, тому вважає необхідним стягнути на користь позивача 500 грн. як відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial