Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

У позові, уточненому в процесі розгляду справи [PERSON] просив стягнути на його користь з ДП «Чернігівський облавтодор» нараховану, але не виплачену заробітну плату - 74 грн 44 коп надбавки за спецхарчування, 17248 грн 99 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого 2014 року по 22 січня 2015 року ( по день ухвалення рішення) та 2000,00 грн моральної шкоди. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП « Чернігівський облавтодор» на користь [PERSON] 74 грн 44 коп нарахованої , але не виплаченої надбавки за спецхарчування за період з 02 квітня 2014 року по 22 січня 2015 року, 14880 грн 03 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( з відрахуванням обов»язкових платежів) 500,00 грн у відшкодування моральної шкоди . У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто також з ДП «Чернігівський облавтодор» 271 грн 30 коп. судового збору на користь держави. Не погодившись з таким рішенням ДП «Чернігівський облавтодор» ( далі Відповідач) просить його скасувати та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. Доводами апеляційної скарги є посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. На думку апелянта, суд не вірно оцінив наявні у справі докази, безпідставно визнав встановленими факти, які не були доведені належними доказами, неправильно застосував закон, який підлягав застосуванню. Зокрема,суд помилково дійшов висновку про доведеність факту звернення позивача до підприємства з заявою 01.04.2014 року про виплату заборгованості із заробітної плати , у зв»язку з чим невірно застосував положення ст. 116 та ст.117 КЗпП України. Крім того, неправильно застосовано судом п.8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року ( далі - Порядок №100) при визначенні розміру середнього заробітку, належному до виплати за час затримки розрахунку при звільненні. Письмових заперечень на апеляційну скаргу не надходило. У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у її письмових мотивах та обґрунтуваннях. Додатково, для з»ясування у повному обсязі всіх обставин справи надав докази помилковості зарахування як заборгованості бухгалтерією підприємства суми 74 грн 44 коп , яка не входить у розмір заборгованості по заробітній платі, а являється грошовим квівалентом вартості молока, безкоштовна видача якого передбачена умовами Колективного договору, гроте, прошова компенсація вартості спецхарчування ні колективним договором ні іншими нормативно-правовими актами не передбачена( а.с.149) [PERSON] у судовому засіданні апеляційну скаргу просив відхилити, вважаючи її безпідставною. Пояснив, що про розмір заборгованості йому стало відомо лише після видачі на його звернення довідки про заборгованість, що мало місце 01.04.2014 року, у цей же день він усно заявив вимогу про виплату заборгованості, проте заборгованість у розмірі 1405,98 грн була виплачена йому лише після звернення до суду 27.11.2014 року, а сума 74,44 грн за спецхарчування не виплачена і на цей час. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи у апеляційному суді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. По справі судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] працював у філії «Ріпкинський райавтодор» Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» з 01.08.2011 року по 13.02.2014 року На підставі пункту 7 ст.40 КЗпП України був звільнений з роботи( а.с.4) . При звільненні з ним не було проведено повністю розрахунок по заробітній платі. Станом на 13.02.2014 року розмір заборгованості становив 1405,98 грн за роз»їздний характер роботи та 74,44 грн надбавки за спецхарчування ( а.с.5,6). Сума 1405,98 грн була виплачена 27.11.2014 року, коли справа вже знаходилась у суді, а 77,44 грн залишались невиплаченими на день ухвалення судового рішення. На підприємстві був встановлений режим роботи з неповним робочим тижнем. У грудні 2013 року [PERSON] мав 13 робочих днів, у січні 2014 року 8 робочих днів. Середньоденна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням становить 74, 03 грн. ( а.с.11,143) У лютому 2014 року вихідними днями у [PERSON] були 5,6,7,8,12 та 13 лютого (а.с.28-31). Період, з якого розраховано зривалість затримки у видачі заробітної плати після звільнення, судом першої інстанції изначено з 02.04.2014 року до дня ухвалення рішення, тобто 22.01.2015 року , всього 201 робочий день. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд дійшов висновку, що у день звільнення 13.02.2014 року позивач не працював, отже застосуванню підлягала ч.1 ст.116 КЗпП України, тобто відповідач зобов"язаний був сплатити всю суму заборгованості у наступний день після звернення [PERSON] за виплатою заборгованості. Проте, так як офіційних доказів такого звернення до 01.04.2014 року позивачем не надано, а 01.04.2014 року відповідач видав [PERSON] довідку про розмір заборгованості для пред"явлення її за місцем вимоги, цей день суд визнав днем звернення позивача за виплатою заборгованості і та визначив тривалість затримки розрахунку зза період з 02.04.2014 року до 22.01.2015 року (до дня ухвалення рішення.) , а всього 201 робочий день. Виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 74,03 грн, суд визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку 14880,03 грн ,який і було стягнуто рішенням, що оскаржується. Крім того, суд дійшов висновку, що стягненню підлягає сума 74 грн 44 коп надбавки за спец харчування, яка була нарахована, але не виплачена позивачу при звільненні. З таким рішенням повністю не може погодитись колегія суддів апеляційного суду, виходячи з такого. Судом першої інстанції та апеляційним судом встановлено і не оспорюється сторонами, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 01.08.2011 року по 13.02.2014 року. З 2013 року підприємство працювало у режимі неповного робочого тижня. 13.02.2014 року [PERSON] було звільнено з роботи за п.7 ст.40 КЗпП України, але розрахунок по заборгованості по заробітній платі з ним проведено не було. Середньоденний заробіток [PERSON] становить 74,03 грн. Спірні правовідносини р трудовими і регулюються ст. ст.116,117 КЗпП України. Апеляційним судом встановлено, що 12.02.2014 року, тобто у вихідний для [PERSON] день ( а.с.43), відносно нього було складено акт №1 та протокол медичного огляду про появу на робочому місці у нетверезому стані, у зв"язку з чим саме за це порушення 13.02.2014 року ( також, у неробочий день згідно графіку) наказом №6 [PERSON] був звільнений з роботи з 13 лютого 2014 року на підставі п.7 ст.40 КЗпП України за появу( 12.02.2014 року) на робочому місці у нетверезому стані. У день видачі наказу 13.02.2014 року [PERSON] був особисто ознайомлений з наказом № 6 від 13.02.2014 року, про що свідчить його особистий підпис на копії наказу, засвідчений печаткою Відповідача та підписом посадової особи( а.с.136 -136 зворот). Отже, 13.02.2014 року [PERSON] був на роботі і Відповідач мав можливість і зобов"язаний був , за правилами ст.47 та ст.116 КЗпП України провести з ним повний розрахунок та видати трудову книжку. Крім того про нараховані належні працівнику при звільненні суми власник ( уповноважений ним орган) повинен був письмово повідомити працівника перед виплатою цих сум. У разі спору щодо суми, працівнику має бути виплачена сума, яка не оспорюється. Але ні довідки, ні належних до виплати при звільненні сум, ні трудової книжки у день звільнення [PERSON] видано не було. З копії листа Відповідача від 13.02.2014 року та копії журналу обліку трудових книжок вбачається, що трудова книжка була позивачу видана 17.02.2014 року, при цьому письмової інформації про н аявність сум до виплати та про розмір заборгованості [PERSON] видано не було. Довідка про розмір заборгованості видана була на вимогу позивача лише 01.04.2014 року( а.с.137-140). Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про те, що Відповідачем було допущено порушення ст.116 КЗпП України, а відтак, і право працівника на гарантоване ст.43 Конституції України своєчасне отримання винагороди за працю. Апеляційним судом, як і судом першої інстанції, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства не аналізується питання дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON] з роботи. З тих же підстав та, враховуючи, що [PERSON] рішення суду першої інстанції не оскаржував, апеляційний суд не може змінювати період, з якого розраховано судом першої інстанції тривалість кількості днів затримки розрахунку з працівником, а саме, починаючи з 02.04.2014 року. Отже, мотивовані положеннями ч.1 ст.116 КЗпП України доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , так як останній не довів у судовому засіданні факт звернення до Відповідача за виплатою йому нарахованих, але не виплачених при звільненні сум, є безпідставними. Проте, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності вимог позивача про стягнення 74,44 грн надбавки за спецхарчування ( молоко), апеляційний суд вважає обґрунтованими, та такими, що відповідають наявним у справі доказам. 74 грн 44 коп - це вартість безкоштовного забезпечення молоком працівників, видача якого передбачена п.5.5. Колективного договору та Додатком №7 до нього( а.с.149,150). Обов"язок або право роботодавця виплачувати компенсацію вартості відповідної кількості молока у грошовому еквіваленті з зарахуванням цих сум до заробітної плати, ні діючим законодавством ні Колективним договором не передбачено( а.с.145,148-152). Не входять такі виплати і до структури заробітної плати, визначеної Законом України „Про оплату праці". Тому, вимога [PERSON] про стягнення у примусовому порядку з Відповідача 74,044 грн компенсації вартості спецхарчування є безпідставною та є неправомірною, зв"язку з чим задоволенню не підлягає. Враховуючи встановлене, період затримки розрахунку при звільненні, визначений судом першої інстанції, підлягає зменшенню, вокрема, він має залишитись з 02.04.2014 року і рахуватись до дня остаточного розрахунку з позивачем суми, яка підлягала виплаті відповідно до законодавства, тобто, до 27.11.2014 року ( а.с.12). Посилання апелянта на не зрозумілий для нього порядок, яким суд першої інстанції керувався, намагаючись вирахувати середній заробіток при неповному робочому тижні, не спростовує правильності розрахунку суми середнього заробітку до стягнення , який судом здійснено відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100, хоча рішення не містить посилання на зазначений нормативний акт. (13+8 = 21; 648,53 + 906,01= 1554,54; 1554,54: 21=74,03; ) Але, суд першої інстанції, помилково визначивши період затримки розрахунку при звільненні по 22 січня 2015 року, так, як вважав суму 74,44 заборгованістю, яка належала до виплати, але не була виплачена на день ухвалення рішення, визначив загальну тривалість затримки розрахунку у 201 робочий день. Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про проведення остаточного розрахунку 27.11.2014 року, та, виходячи з роз"яснень Міністерства соціальної політики України, даних у листі № 9884/0/14-13/13 від 04.09.2013 року, тривалість затримки , за який має бути нарахована виплата згідно з положеннями ст.117 КЗпП України становить 176 днів, тобто розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з Відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України, становить 13 029,28 коп ( 74,03 х 176). Посилання відповідача на необхідність застосування абзацу 2 пункту 8 Порядку №100, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставним, оскільки, до спірних правовідносин застосуванню підлягав абзац 1 пункту 8, яким передбачено порядок нарахування виплат,що обчислюються із середньоїзаробітної плати за останні два місяці роботи. Крім того, відповідно до приписів ст. 56 КЗпП України, робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Outcome: partial