Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи - Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дітей, в обґрунтування якого зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі в період з 10.08.2013 року по 24.05.2019 року. В період шлюбу народилися двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після припинення сімейних стосунків діти мешкають з позивачкою та її батьками за адресою: [ADDRESS] , оскільки можливості мешкати за адресою реєстрації: [ADDRESS] , у позивачки разом з дітьми не має можливості, так, як відповідач, вказане житло здає у оренду. Позивачка забезпечує гідне життя дітям, їх життєдіяльності в соціумі, утримує та дбає про їх розвиток та виховання, водить їх до розвиваючих дитячих центрів у вихідні дні дбає про їх дозвілля. Відповідач в свою чергу ніяким чином не виконує свої батьківські обов`язки та не спілкується про дітей. Також, Позивачка самостійно водить дітей на прийоми до лікарів, дбає про стан їх здоров`я, контролює, у тому числі виконання календарю щеплень. Позивачка є фізичною особою-підприємцем, має стабільний дохід та гнучкий розклад роботи, на обліку в наркодиспансері та у психіатра не знаходиться, раніше не судима. Зазначає, що відповідач вже довгий час не спілкується з дітьми, не приділяє їм належної батьківської уваги, а коли й такі зустрічі раніше з дітьми і відбувалися, то на фоні постійних конфліктів, які виникають у колишнього подружжя, діти просто бояться свого батька. Вважає, що місце мешкання дітей слід визначити місце проживання з матір`ю, так як вона може дати все необхідне для гармонійного розвитку та життя дитини. Позивачка просила суд визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . У відзиві на позовну заяву [PERSON] просив суд постановити ухвалу про залишення позовної заяви [PERSON] про визначення місця проживання дітей без розгляду або закрити провадження у справі, оскільки у провадженні цього суду перебуває справа про розірвання шлюбу між сторонами, заочне рішення у якій наразі переглядається судом. Вказує, що спору про визначення місця проживання дітей не існує, існують і не вирішені до теперішнього часу окрім немайнових спорів, ціла низка спорів майнового та фінансового характеру про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей і дружини, про поділ спільного майна подружжя, про виконання фінансових зобов`язань перед третіми особами, які є взаємопов`язаними між собою і від їх вирішення залежить не з ким будуть проживати діти, а де саме вони з матір`ю будуть проживати і де в такому випадку має проживати батько дітей. Зазначив, що твердження [PERSON] , що після припинення сімейних стосунків вона не має можливості з дітьми проживати у квартирі [ADDRESS] , в якій вона зареєстрована, оскільки він цю квартиру здає в оренду є відвертою неправдою. Окрім того зазначив, що [PERSON] , з 28.08.2018 по теперішній час постійно вчиняє активні дії, що перешкоджають йому не тільки брати участь у вихованні дітей, а навіть бачитися з дітьми. Виконання ним батьківських обов`язків у таких штучно створених [PERSON] умовах є просто неможливим. Основним джерелом забезпечення матеріального утримання і дітей, і самої [PERSON] , були раніше і залишаються до теперішнього часу заощадження моєї родини та прибутки від оренди майна, яке накопичувалося десятками років не тільки відповідачем, але і його рідними та особами, пов`язаними з його родиною фінансово-матеріальними стосунками. При таких обставинах, твердження [PERSON] , що батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо матеріального утримання дітей, як власне і всі інші її твердження, викладені у позові [PERSON] , є вочевидь відвертою неправдою. У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , за участю третьої особи - Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, із зустрічним позовом про визначення порядку і способів участі у вихованні малолітніх дітей для батька, який проживає окремо. Зустрічний позов обґрунтований тим, що 28.08.2018 [PERSON] почала і до теперішнього часу продовжує вчиняти активні дії щодо перешкоджання мені не тільки брати участь у вихованні дітей, а навіть бачитися з дітьми. Спочатку це відбувалося під різними надуманими [PERSON] приводами: діти сплять, у дітей нежить, можна, але тільки у моїй присутності, завтра, бо зараз я на роботі, тобі одному я дітей не дам, погода сира і ми не гуляємо, до тебе додому я дітей не пущу і сама з ними до тебе не піду. Внаслідок цих надуманих приводів кількість моїх зустрічей з дітьми значно зменшилась, а з березня 2019 року і до теперішнього часу зустрічі взагалі припинилися. На неодноразові спочатку прохання, а потім і законні вимоги про право не тільки бачити дітей, але й на законне право батька на участь у вихованні своїх дітей, [PERSON] використовувала усілякі приводи про неможливість цього з об`єктивних причин. Запевнювала у тому, що молодший син [PERSON] зараз дуже маленький і щоб батько почекав, коли він трохи підросте, а старший син [PERSON] сам не хоче спілкуватися з батьком, оскільки боїться і ці зустрічі зашкодять його психічному стану. [PERSON] змушений був погодитися з нею і не міг наполягати на іншому виключно заради інтересів дітей. З березня 2019 року [PERSON] позбавила [PERSON] права навіть бачитися з дітьми, не кажучи вже про право на участь у їх вихованні. 21.07.2019 [PERSON] випадково зустрівся з [PERSON] і досить тривалий час обговорював умови і час, коли зможе бачити дітей. Юлія пообіцяла, що буде така можливість, але зараз це неможливо, оскільки діти з її батьками на Азовському морі на відпочинку. Коли протягом 2018-2019 років [PERSON] неодноразово приїздив до дітей на [ADDRESS] не відчиняла двері. Позивач зазначає, що неодноразово намагався вирішити питання побачень з дітьми мирним шляхом, але безуспішно, тому змушений звернутися із зустрічним позовом у справі за позовом [PERSON] про визначення місця проживання дітей. [PERSON] просив суд визначити такий порядок участі батька [PERSON] у вихованні малолітніх синів [PERSON] , [PERSON] шляхом особистих зустрічей не менше двох разів на тиждень тривалістю не менше двох годин кожна зустріч у дні та часи, визначені матір`ю дітей, без присутності матері дітей та її батьків [PERSON] , [PERSON] . У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] просила суд зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначених порядку і способів участі у вихованні малолітніх дітей для батька, який проживає окремо задовільнити частково, визначивши наступний порядок у вихованні малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] під час спілкування дітей з їх батьком [PERSON] : - кожний вівторок першого та третього тижнів місяця в період часу з 18.00 до 20.00 год. в присутності матері дітей [PERSON] та/або бабусі [PERSON] , дідуся [PERSON] ; кожну суботу другого та четвертого тижнів місяця в період часу з 10.00 до 12.00 год. в присутності матері дітей [PERSON] та/або бабусі [PERSON] , дідуся [PERSON] . У разі поганого самопочуття дітей під час можливого їх захворювання або перебування на відпочинку поза межами міста Харкова, виключити встановлені дні спілкування дітей із батьком. У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог за зустрічним позовом, в якій окрім позовних вимог, наведених у зустрічному позові, просив суд додатково визначити такі способи участі батька [PERSON] , [INFO] , у вихованні дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] : - безперешкодне відвідування дітей під час їх перебування у навчальних закладах (у школі, дошкільних і позашкільних закладах, спортивних, мистецьких та інших учбово-виховних закладах); - безперешкодне щоденне спілкування по прямому контакту з дітьми із застосуванням сучасних засобів телекомунікацій і мобільного телефонного зв`язку, якими діти будуть забезпечені батьком; - щорічний спільний відпочинок батька разом з дітьми у літній період року не менше 14 (чотирнадцяти) днів одночасно з двома дітьми або, в залежності від обставин, з кожною дитиною окремо не менше 14 (чотирнадцяти) днів, - щорічний спільний відпочинок батька разом з дітьми у зимовий період року не менше 10 (десяти) днів одночасно з двома дітьми або, в залежності від обставин, з кожною дитиною окремо не менше 10 (десяти) днів; - щорічне спільне святкування разом із дітьми днів народження дітей і дня народження батька, Нового року, а за бажанням дітей також й інших свят, з відвідуванням дитячих розважальних закладів та одночасною участю у цих святах обох дітей; - зобов`язати [PERSON] своєчасно надавати [PERSON] інформацію про всі захворювання дітей та їх лікування, про всі виїзди дітей за межі Харківської області та за межі України з повідомленням про причини виїздів, куди саме від`їжджають діти, з ким саме і на який строк). В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Позовні вимоги за зустрічним позовом визнала частково, не заперечувала проти задоволення з урахуванням викладеної у відзиві на зустрічний позов позиції. В судовому засіданні [PERSON] проти позовних вимог за первісним позовом не заперечував. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник третьої особи підтримала позивача за первісним позовом, просила позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити з урахуванням висновку служби у справах дітей, який долучено до матеріалів справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та заслухавши показання свідків, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . На підставі заочного рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 24.05.2019 по справі № 638/13593/18 шлюб був розірваний і до Державного реєстру актів цивільного стану громадян внесено відповідні дані. [PERSON] та [PERSON] є батьками двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), та [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). Після фактичного розірвання відносин між батьками дітей, з 2018 року малолітні [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати разом з матір`ю, [PERSON] , та мешкають разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження житлово- побутових умов від 22.07.2020, умови проживання задовільні. [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 02,06.2020, умови проживання задовільні.? Згідно з довідкою, наданою адміністрацією КНП «Харківська міська дитяча поліклініка № 4» від 21.10.2019, де [PERSON] та [PERSON] знаходяться під наглядом фахівців з народження, медичний заклад діти відвідують у супроводі матері, яка виконує всі медичні рекомендації, а також слідкує за графіком проведення вакцинації дітей. Відповідно до довідки, наданої адміністрацією КЗ «Харківський обласний палац дитячої та юнацької творчості» (без дати), де займається [PERSON] з 01.09.2019, приводить дитину на заняття та здійснює оплату [PERSON] . Відповідно до довідки, наданої ФОП [PERSON] від 03.10.2019, де [PERSON] відвідує заняття з живопису з 01.11.2018, приводить дитину на заняття та здійснює оплату [PERSON] . Відповідно до довідки, наданої з Дитячого футбольного клубу для дошкільнят «Футбік» від 08.10.2019, який відвідують [PERSON] та [PERSON] з серпня 2019 року, приводить дітей на заняття та здійснює оплату [PERSON] . Відповідно до довідки, наданої з Центру Сім`ї «Острова» де [PERSON] та [PERSON] відвідують заняття в басейні, дітьми опікуються матір [PERSON] та її батьки. Здійснює оплату [PERSON] [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, напрямок діяльності здача нежитлових приміщень в оренду. Також займає посаду тренера-викладача з тенісу у ФОП [PERSON] , має самостійний дохід, на наркологічному та психоневрологічному обліку не перебуває, станом на 04.10.2019 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. [PERSON] здійснює адвокатську діяльність, перебуває в Національній асоціації адвокатів України ради адвокатів Харківської області, отримує пенсію за вислугу років, на наркологічному та психоневрологічному обліку не перебуває. Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник щодо визначення місця проживання дітей, однак відповідач за первісним позовом не заперечує щодо проживання дітей з матір`ю, про що свідчить відзив на первісний позов, де [PERSON] , зазначає, що спір виник не про те, з ким будуть проживати діти, а де будуть проживати діти разом з матір`ю, а також пред`явленим зустрічним позовом, в якому [PERSON] просить визначити порядок його участі у вихованні дітей, як батька, який проживає окремо. Тобто [PERSON] не заперечував проти позовних вимог про визначення місця проживання дітей з матір`ю, позовних вимог про визначення місця проживання дітей разом з батьком не заявляв. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 08 січня 2009 року у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" та рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Зібрані докази свідчать про те, що [PERSON] постійно піклується про дітей, турбується про стан їхнього здоров`я, бере участь у духовному та фізичному розвиткові, цікавиться навчальним та позашкільним процесом. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, поводиться аморально, що може зашкодити розвиткові малолітніх дітей, суду не надано. Допитана в судовому засіданні 22 жовтня 2021 року баба дітей [PERSON] повідомила, що [PERSON] погано ставився як до їх матері [PERSON] , так і до дітей, іноді бив. За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. Питання щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було розглянуто Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради. У лютому 2021 року Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого, в інтересах дітей, діючи як представник органу опіки та піклування, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дітей разом з матір`ю [PERSON] . Вирішуючи питання щодо врахування висновку при ухвалені рішення суд виходить з наступного. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Висновок Департаменту служб у справах дітей ХМР №105 від 10.02.2021 року відповідає встановленим законом положенням щодо достатнього обґрунтування, а також вимогам, висловленим Верховним Судом у постанові від 14.02.2019 у справі №377/128/18. За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей, а тому враховується судом при ухваленні рішення. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна, або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Норми міжнародного права та національного законодавства не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд має керуватися найкращими інтересами дитини. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким із батьків дитина буде проживати. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), 90, Ignaccolo-Zenide, 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, 71, 25 січня 2011 року, І Manic, 102 ). Суди враховує, що отримані судом докази свідчать про те, що [PERSON] , постійно піклується про дітей, бере активну участь в їх житті, турбується про їх здоров`я, сприяє духовному та фізичному розвиткові. Зважаючи на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] максимально відповідатиме найкращим інтересам дітей. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] за первісним позовом до [PERSON] у повному обсязі. Щодо позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом до [PERSON] про визначення порядку участі батька у вихованні і спілкуванні з дітьми, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.15 Закону України « Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.153 цього ж Кодексу мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частинами першою та другою ст.159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини ( ч.8 ст.7 СК Украъни, ст.11 Закону Украъни «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч.4 ст.10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. З урахуванням віку дітей, виходячи з балансу інтересів дітей, суд приходить до висновку, що встановлення судом запропонованого позивачем за зустрічним позовом способу участі батька у вихованні дітей не буде максимально відповідати інтересам дитини, а тому приходить до висновку про визначення участі батька в спілкуванні з дитиною в порядку запропонованому Органом опіки та піклування. Суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] щодо проведення спільного відпочинку з дітьми в літній та зимовий періоди, щорічне спільне святкування разом із дітьми днів народження дітей і дня народження батька, Нового року, а за бажанням дітей також й інших свят, з відвідуванням дитячих розважальних закладів та одночасною участю у цих святах обох дітей, враховуючи вік дітей, їх розвиток та потреби. Окрім того [PERSON] не доведено належними та допустими доказами, що такий спосіб його участі у вихованні дітей відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Водночас позивач не позбавлений у майбутньому права на зміну встановленого судом способу участі у вихованні дітей, що буде відповідати, насамперед, інтересам дітей. Щодо вимог [PERSON] про визначення його участі у спілкуванні з дітьми та їх вихованні шляхом безперешкодного відвідування дітей під час їх перебування у навчальних закладах (у школі, дошкільних і позашкільних закладах, спортивних, мистецьких та інших учбово-виховних закладах); безперешкодного щоденного спілкування по прямому контакту з дітьми із застосуванням сучасних засобів телекомунікацій і мобільного телефонного зв`язку, якими діти будуть забезпечені батьком, зобов`язання [PERSON] своєчасно надавати [PERSON] інформацію про всі захворювання дітей та їх лікування, про всі виїзди дітей за межі Харківської області та за межі України з повідомленням про причини виїздів, куди саме від`їжджають діти, з ким саме і на який строк, суд зазначає наступне. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно із ст. 12, ч. 1 ст.80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достатності, достовірності доказів. [PERSON] не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин того, що відповідачем чиняться йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з дітьми в саме зазначений спосіб. Водночас суд наголошує, що [PERSON] , окрім встановленого судом порядку його участі у вихованні і спілкуванні з дітьми, не позбавлений права безперешкодно відвідувати дітей в школі, спілкуватися з ними, зокрема по прямому контакту з дітьми із застосуванням сучасних засобів телекомунікацій і мобільного телефонного зв`язку, бути обізнаним про стан їх здоров`я та місцезнаходження. Доказів, що будь-які особи, зокрема [PERSON] , не визнають чи порушують ці права [PERSON] суду не надано. При цьому, з урахуванням вказаних вище норм права, суд зазначає, що позов підлягає задоволенню виключно в разі, якщо на момент звернення охоронюване право або законний інтерес є порушеним і задоволення позову призведе до ефективного їх захисту. За таких обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. При вирішенні питання про стягнення судового збору, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Кожна зі сторін понесла судові витрати у розмірі 840,80 грн, що підтверджується відповідними квитанціями. Враховуючи, що позовні вимоги як за первісним позовом, так і за зустрічним судом задоволено, тому

Outcome: partial