Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON]Г . звернувся до суду з позовом, у якому вказує, що 20 травня 2008 року між [PERSON] та ПАТ "УкрСиббанк" було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11348612000. В забезпечення зобов'язань за Кредитним договором між ним та ПАТ "УкрСиббанк" 20 травня 2008 року було укладено договір поруки №205133. Вважає, що Кредитний договір містить положення, які не відповідають чинному законодавству, а саме: пунктом 1.3.1. Кредитного договору встановлено, що у випадку прострочення позичальником сплати основного боргу Банк нараховує проценти в розмірі вдвічі більшому ніж процентна ставка встановлена умовами Кредитного договору. Така умова суперечить чинному законодавству і не відповідає основним його засадам. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобов'язань, а також й однією з форм цивільно-правової відповідальності. Оспорюваний пункт Кредитного договору всупереч вимогам чинного законодавства встановлює, що процентна ставка за користування кредитом, є штрафною санкцією, яка застосовується Банком у випадку прострочення строку погашення кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оспорюваний пункт Кредитного договору суперечить Постанові НБУ №389 від 18.08.2004 р., в якій встановлено, що процентна ставка -установлений розмір плати за розміщені чи залучені кошти. Отже, застосовувати збільшення процентної ставки як штрафну санкцію за порушення позичальником умов кредитного договору неправомірно. Пункт 1.3.1. Кредитного договору є також несправедливим в розумінні положень ЗУ України "Про захист прав споживачів", тобто підпадає під дію п. 4 ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в якому встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюється дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Встановлення подвійної процентної ставки по кредиту в доларах США є дискримінаційною ставкою, тим більше, що Кредитний договір містить положення про застосування штрафних санкцій за порушення Позичальником своїх зобов'язань по своєчасній сплаті кредитного боргу. Тобто в даному випадку за одне і те ж порушення Кредитного договору Позичальник і він, як Поручитель за кредитом, мають нести подвійну відповідальність: сплачувати неустойку та сплачувати додатково нараховані проценти за користування кредитом. Просить визнати недійсним вищевказаний пункт 1.3.1. Договору про надання споживчого кредиту № 11348612000 від 20 травня 2008 року в частині нарахування подвійної процентної ставки за користування кредитними коштами у випадку порушення позичальником строків сплати кредиту. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просить його задоволити з підстав, викладених у заяві. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, мотивуючи тим, що на момент укладання як кредитного договору, так і договору поруки, [PERSON] та [PERSON] було відомо умови останніх та порядок їх виконання, уклавши дані договори позичальник та поручитель добровільно прийняли на себе належне виконання умов останніх. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] вважає позов обґрунтованим. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. 20 травня 2008 року між [PERSON] та ПАТ "УкрСиббанк" було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11348612000, за яким банк зобов»язався на строк до 18.05.2029р. надати позичальнику у кредит 38000 доларів США, а позичальник зобов»язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Згідно п. 1.3. даного Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30-ти календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,5% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. За користування кредитним коштами понад встановлений Договором термін Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня не сплати або неповної сплати платежу, встановленого в Договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості. Відповідно до п. 7.13 вказаного Договору сторони домовились, що Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обов»язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». На забезпечення позову між позивачем та ПАТ "УкрСиббанк" 20 травня 2008 року було укладено Договір поруки №205133, за яким позивач зобов»язався відповідати за невиконання [PERSON] усіх її зобов»язань перед Кредитором, що виникли з даного Договору про надання споживчого кредиту № 11348612000. Відповідно до п. 5.1 Договору поруки, уклавши даний договір позивач підтвердив, що повністю розуміє всі умови Основного договору та цього Договору, свої права та обов»язки за договором і погоджується з ними; договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням; відсутні будь-які перешкоди щодо його виконання. Згідно ст.\~6,\~627 ЦК України\~сторони є вільними\~в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог\~цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту,\~вимог розумності та справедливості. Позичальник за основним договором та позивач вправі були не укладати вищевказані договори, однак вони дійшли згоди з відповідачем щодо істотних умов останніх та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даних договорів. Відповідно \~ст. 536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є\~\~платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Як уже зазначено, проценти, передбачені кредитним договором за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а відтак підстав стверджувати про подвійну відповідальність за порушення зобов»язань за даним кредитним договором, не вбачається.\~Також чинним законодавством не визначено максимальні межі процентних ставок за користування кредитними коштами за кредитними договорами між комерційними\~банками\~та фізичним особами. Слід також зауважити, як роз»яснив Пленум ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.28 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012\~ № 5 при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1\~ЦК\~у зв'язку з прийняттям\~Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки, тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. Так як договір був укладений до 10 січня 2009 р. і в спірних умовах кредитного договору за домовленістю сторін визначено саме обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка та її розмір, тобто умови укладеного між сторонами кредитного договору встановлюють не односторонню зміну умов договору банку, а визначають погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог\~статей 641-642 ЦК України; при узгоджені сторонами зазначених умов сторони були вільні у своєму волевиявленні, підстав для визнання недійсним вищевказаних умов Договору про надання споживчого кредиту, не вбачається. Дана правова позиція знайшла своє підтвердження в постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 р. у справі 6-19425св12. Слід також вказати, що відповідно до ст.ст. 256, 257, 258, 261 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу протягом трьох років від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про спірні умови Договору про надання споживчого кредиту позивач довідалась в день його укладення 20.05.2008р., що вбачається з Договору поруки №205133, позов до суду подано 05.02.2016р.(а.с.2), а відтак позивачем пропущено строки позовної давності для пред»явлення даного позову. Питання про їх поновлення позивач не ставить, доказів на обґрунтування поважності пропуску не надав. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проте, згідно з роз»ясненнями Верховного Суду України, що містяться в п.11 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed