Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

В грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Краматорського міського суду з позовною заявою до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», треті особи - перший заступник директора Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» Пушкін Олексій Олексійович про визнання незаконним наказу Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта» № 326/к від 01.12.2014 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що згідно наказу № 195/к від 01.06.2013 року він був прийнятий на роботу до Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на посаду інженера-електроніка II категорії Центру інформаційних технологій. Відповідно до наказу № 443/к від 30.12.2013 року його переведено на посаду інженера-електроніка I категорії Центру інформаційних технологій. 31 жовтня 2014 року позивач був письмово попереджений про зміну істотних умов праці і йому було запропоновано перейти на роботу в ЦПС № 7 Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» за тією ж кваліфікаційною категорією. Він не заперечував проти такого переведення і підписав дане попередження. 8 грудня 2014 року позивач вийшов на роботу і дізнався, що наказом № 326/к від 01.12.2014 року він звільнений з роботи з 01.12.2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Йому була видана трудова книжка, розрахунок з ним не проводився. Бажання звільнятися з роботи він не мав, ніякої заяви про звільнення не писав, крім того не був ознайомлений з наказом про його звільнення. Вважає, що його звільнення за ч. 1 статті 36 КЗпП України є не законним, адміністрація могла звільнити його за п. 1 статті 40 КЗпП України, письмово попередивши його за 2 місяці. Крім того, позивач вважає, що йому заподіяна моральна шкода, оскільки із-за втрати роботи він переніс нервовий стрес, звертався за допомогою до лікарів. Просив суд першої інстанції визнати незаконним наказ № 326/к від 01.12.2014 року про звільнення його з роботи з 01.12.2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 червня 2015 року в задоволенні позову [PERSON] до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», треті особи - перший заступник директора Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» Пушкін Олексій Олексійович про поновленні на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 365,40 грн. З вказаним рішенням суду не погодився [PERSON] і оскаржив його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права; вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи; суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Просить апеляційний суд скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 червня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. В судове засідання апеляційного суду третя особа - перший заступник директора Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» Пушкін Олексій Олексійович не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення позивача [PERSON], який просив апеляційний суд задовольнити апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 309 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що малися всі передумови для звільнення 01.12.2014 року позивача [PERSON], який відповідно до займаної посади входив до штату структурної одиниці, яка припинила свою діяльність з 01.12.2014 року, а також були відсутні підстави для його переведення разом із Донецькою дирекцією УДППЗ «Укрпошта» до м. Слов'янська Донецької області у зв'язку з введенням в дію з 02.12.2014 року нового скороченого штатного розпису, який Центру інформаційних технологій, де раніше працював позивач, вже не передбачав, а також вакантних посад не мав. Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з наступних підстав. Пунктом 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до приписів вищевказаної статті Науково-практичного коментаря до законодавства України про працю, потреба у використанні п. 1 ст. 36 КЗпП з'являється насамперед у сторін строкового трудового договору для його дострокового припинення. З ініціативи власника такий трудовий договір може бути розірваний тільки за наявності підстав, зазначених у законі. Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] працював на посаді інженера-електроника I категорії Центру інформаційних технологій Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» та з 01.12.2014 року був звільнений з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін на підставі наказу в. о. директора Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» Пушкіна О.О. від 01.12.2014 року № 326/к. Прийняття вищевказаного наказу про звільнення [PERSON] відбулося під час терористичного захоплення частини України. Вивезення майна та документації з наведених причин не відбулося. Вказаний наказ було прийнято на підставі наказу Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 28.11.2014 року № 396 «Про припинення роботи Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» у місті Донецьку, згідно якому діяльність зазначеної структурної одиниці у м. Донецьку припинена з 01.12.2014 року з одночасним введенням в дію з 02.12.2014 року нового зменшеного за кількісним складом штатного розпису Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта», яка переміщена на підконтрольну Україні територію - до м. Слов'янська Донецької області з розташуванням по вул. Свободи, 1. Відповідно до нового штатного розпису Центр інформаційних технологій, де раніше працював позивач, відсутній, а також не має вакантних посад. Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв'язку з неможливістю безпосередньої перевірки доказами та з'ясування всіх обставин звільнення позивача, підстави для визнання такого звільнення незаконним у суду відсутні. Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Із пояснень в судовому засіданні позивача [PERSON] вбачається, що він не мав наміру звільнятися з роботи за пунктом 1 ст. 36 КЗпП і не писав заяву, а адміністрація могла звільнити його тільки за п. 1 статті 40 КЗпПУ. Представник відповідача як суду першої інстанції так і в судовому засіданні апеляційного суду заяву [PERSON] про звільнення його з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП не надав. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що є підстави для визнання незаконним наказу Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта» № 326/к від 01.12.2014 року в частині звільнення [PERSON] по п.1 ст. 36 КЗпП України. Із копії трудової книжки позивача, а також пояснень в судовому засіданні як позивача, так і представника відповідача вбачається, що такий наказ існує. Відповідно до наказу № 396 від 28.11.2014 року Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» відповідно до Рішення Ради національної безпеки та оборони України від 04.11.2014 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій і Луганській областях», введено в дію Указом Президента України від 14.11.2014 № 875/2014 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, враховуючи окреме доручення Заступника Міністрів інфраструктури України - керівника апарату від 26.11.2014 № 1189/12/11-14 та наказу УДДПЗ «Укрпошта» від 27.11.2014 № 870 «Про припинення роботи деяких об'єктів поштового зв'язку УДППЗ «Укрпошта» в Донецькій області», припинена з 01.12.2014 року діяльність головної структурної одиниці Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» в м. Донецьк у зв'язку з переведенням Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» у місто Слов'янськ з 02.12.2014 року за адресою: вул. Свободи, 1. Вказаним наказом передбачено начальнику відділу ОПАтаРК провести необхідні заходи по звільненню працівників. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. В матеріалах справи є попередження Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта» від 30.10.2014 року № 03/91 про зміну істотних умов праці, у зв'язку з чим [PERSON] пропонувалася робота на посаді інженера-електроніка I категорії Центру поштового зв'язку № 7. У вказаному попередженні вказувалося, що у випадку відмови від запропонованої посади, [PERSON] буде звільнений по п. 6 ст. 36 КЗпП України (у зв'язку з відмовою від запропонованої роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці). З попередженням [PERSON] ознайомлений 31.10.2014 року (а.с. 7). Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що при розгляді справ про поновленні на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП). Одночасно суд визнає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Із матеріалів справи вбачається, що підприємство, на якому працював позивач, не ліквідовано. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) головне підприємство - Українське державне підприємство поштового зв'язку "Укрпошта» створено 20.01.1995 року, зареєстровано Шевченківською районною у місті Києві державною адміністрацією, дата і номер останньої реєстраційної дії - 28.11.2014 року № 10741070110003470. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, місцезнаходженням відокремленого підрозділу - Донецька дирекція Українське державне підприємство поштового зв'язку "Укрпошта» є місто Слов'янськ Донецької області, вул. Свободи, буд. 1 (а.с. 58-59). Згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 вищевказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). В матеріалах справи є довідка Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта» від 18.05.2015 року № 02-222, відповідно до якої заробітна плата за жовтень-листопад 2014 року склала 6425, 34 грн. за 43 робочих дня. Середньоденний заробіток склав (6425,34 : 43) = 149,43 грн. Кількість робочих днів за період з 01.12.2014 року по 11.08.2015 року складає: 23 + 19 + 21 + 21 + 21 + 18 + 20 + 23 + 7 = 173 дня 173 р. дн. х 149,43 грн. = 25851, 39 грн. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду № 5 від 25.05.2001 року, № 1 від 27.02.2009 року) передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Апеляційний суд вважає, що незаконним звільненням з роботи позивачу заподіяна моральна шкода і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000 грн., оскільки сума, яку просив стягнути позивач, є завищеною. З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, при ухваленні якого суд допустив невідповідність висновків обставинам справи, наведені в скарзі доводи є обґрунтовані й спростовують висновки суду, а тому судове рішення не може залишатися без змін і відповідно до вимог п. 3 та п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial