Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

22 липня 2021 року представник позивача адвокат Таргоній Вадим Миколайовичзвернувся у Сколівський районний суд Львівської області з позовною заявою до Акціонерного Товариства «Українська Залізниця», в якій просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] та на користь [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди в розмірі по 500 000 грн. кожному. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 27.07.2021 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 12.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позовна заява обгрунтована тим, що 21.01.2019 року потяг № 2117 (ВЛ11№ 091) на залізничній станції "Сколе" скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який внаслідок отриманих травм помер. 21.01.2019 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019140300000053 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 31.01.2019 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №12019140300000053, було закрито. Позивачка вважає, що внаслідок смерті [PERSON] , їй та сину було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у грошовому еквіваленті - 1 000 000 грн. 16.09.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача, в якому він заперечує щодо позовних вимог позивачки, оскільки вважає, що жодних доказів в підтвердження фактів, на які посилається позивачка, а саме тяжких переживань, негативних почуттів та пережитого нервового стрессу, позбавлення допомоги та підтримки внаслідок смерті [PERSON] , відповідач не вбачає. Постановою слідчого від 31.01.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР від № 12019140300000053 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.З ст. 276 КК України, було закрито. Відповідно до п. 8 Акту службового розслідування аварії (далі Акт), складеного 30 вересня 2019 року, встановлено, що машиністом локомотива [PERSON] при відправленні зі станції подавалися звукові сигнали малої гучності. Термінове гальмування не застосовувалося, оскільки сторонніх осіб помічено не було. Згідно п. 12 Акту, висновком комісії встановлено, що наїзду локомотивного вантажного поїзда № 2117 на людину не було, смертельне травмування відбулося вагоном зі складу даного поїзда. Причиною зазначеного випадку стало порушення потерпілою особою вимог п. 2.6 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 24.03.1998 № 193/2633. Комісія по розслідуванню випадку аварії, допущеної 21.01.2019 року на станції Сколе, встановила, що вини працівників регіональної філії «Львівська залізниця» у даному випадку немає. 22.09.2021 року на адресу суду представником позивача - адвокатом Таргоній В.М. подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначено наступне. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з відшкодування шкоди, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише не передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад суїцид). Умисел є свідомою вольовою дією. Можливо, в діях потерпілого була наявна необережність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч.2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватися з урахуванням фактичних обставин справи (характер дії, обставини завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану, тощо) та не передбачає можливість відмови у відшкодуванні шкоди родичам загиблого. Сам факт загибелі чоловіка та батька під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, враховуючи те, що згідно з ч.1 ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При визначенні розміру моральної шкоди обов`язково враховується те, як позивач оцінює розмір грошового відшкодування спричиненої їй моральної шкоди, оскільки моральна шкода є особистісним і нерозривно пов`язаним з особою поняттям. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Таргоній В.М. позовну заяву підтримав та просив таку задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Акціонерного Товариства «Українська Залізниця» Чорна Т.О. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 21.01.2019 року потяг № 2117 (ВЛ11№091) на залізничній станції "Сколе" скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який помер від отриманих травм. Факт смерті підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 24.01.2019 року Сколівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області на підставі актового запису № 8 та лікарським свідоцтвом про смерть № 06/19 від 22.01.2019 року. 21.01.2019 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019140300000053 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 31.01.2019 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під № 12019140300000053, було закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення. Як зазначено в Ухвалі ВССУ від 30.05.2016 р. у справі № 607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 4 від 01.03.2013 року роз`яснив, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року № 61-10154св18 (справа №355/812/17) вбачається, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише якщо спричинення шкоди було за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. У постанові про закриття кримінального провадження від 31.01.2019 року слідчим не встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Тобто, судом встановлено, що настання смерті [PERSON] відбулось внаслідок необережності самого потерпілого, а не у зв`язку із бажанням вчинення самогубства. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки необхідно: 1) факт заподіяння шкоди; 2) причинно-наслідковий зв`язок між подією та заподіянням шкоди. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 31.01.2019 року, в даному випадку має місце і перший і другий елемент необхідні для відшкодування шкоди. Отже, між наїздом на загиблого потяга №2117 (ВЛ11№091) на залізничній станції "Сколе" (тобто джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст.1187 ЦК України), та смертю останнього, наявний причинно-наслідковий зв`язок. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Машиніст потяга перебував у трудових відносинах з АТ "Укрзалізниця", що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від АТ "Укрзалізниця" та копією наказу № 489/ВК. Власником локомотива ВЛ11-091 (який у зазначену добу перебуває в тимчасовій експлуатації регіональної філії "Львівська залізниця") є Акціонерне товариство "Українська Залізниця", що підтверджується листом від 15.06.2021 року вих. № НЮ-1/2105. Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Позивач [PERSON] є дружиною загиблого, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , а [PERSON] є сином загиблого, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням, інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, У п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди), зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 25.05.2001р. № 5 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» остаточне рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди приймає суд. При визначенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен враховувати в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі Позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено в Постанові КЦС ВС у справі № 447/2015/16-ц від 02.10.2019року наявність моральної шкоди доводиться Позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Позивач ( [PERSON] ) втратила чоловіка, людину з яким вона жила однією сім`єю і з якою була надзвичайно близька. Втратила моральну та матеріальну підтримку. Як вбачається з свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] від 06.02.1999 року позивач вийшла заміж за [PERSON] в 1999 році, отже, до моменту смерті загиблого (2019 рік) вони прожили разом 20 років. Враховуючи, що на момент укладення шлюбу [PERSON] було 20 років, половину свого свідомого життя вона прожила у шлюбі з загиблим. Такий факт безумовно свідчить про стійкість життєвих зв`язків між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, у шлюбі вони з чоловіком народили та виховували трьох дітей. [PERSON] має на вихованні трьох дітей: малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , а тому внаслідок смерті чоловіка та батька [PERSON] у позивачки був безповоротно змінений звичний спосіб життя, збільшився обсяг обов`язків щодо утримання і виховання дітей, надання їм підтримки, допомоги та забезпечення гідного рівня життя. Суд звертає увагу, що сину загиблого - [PERSON] , на момент смерті батька виповнилось 7 років. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка тифікована постановою Верховної Ради України N 0789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. ст. 11,15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Внаслідок смерті батька малолітній [PERSON] безперечно набув моральних страждань, втратив можливість піклування батька. Як судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених доказів, що смерть [PERSON] сталася внаслідок його необережності, а саме порушення загиблим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку; при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід; пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння. Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки) є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що відсутність вини водія електропотяга та закриття кримінального провадження за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачці моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відтак, у даному випадку, суд вважає за доцільне врахувати норми частини 2 статті 1193 ЦК України, згідно якої якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. При цьому, суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Враховуючи те, що завдана позивачці моральна шкода безпосередньо пов`язана з втратою чоловіка, внаслідок чого вона зазнала та продовжує зазнавати душевних страждань, що відобразилось на її психоемоційному стані, то розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не бути джерелом збагачення останньої за рахунок відповідача. Також, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний вираз. Водночас, у контексті визначення справедливого розміру відшкодування моральної шкоди суд зважає на такий елемент, як урахування притаманного конкретній країні рівня життя, адже некритичне слідування заявленим вимогам у частині визначення розміру відшкодування може призвести до істотного порушення балансу інтересів сторін з приводу відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи суть самого порушення прав позивачки, виходячи зі справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивачки та її малолітнього сина, в інтересах якого вона діє, підлягає по 250 000 грн. кожному. Відповідно до пунктів 2 та 6 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, та про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за звернення в суд із позовом про відшкодування моральної шкоди, її позовні вимоги задоволено частково, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави належить стягнути судові витрати в розмірі 5 000 грн., як встановлено ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Outcome: partial