Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

В липні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до Державного вищого навчального закладу "Донецький національний технічний університет", Міністерства освіти і науки України про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати її частини у зв'язку з порушенням термінів виплати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки її виплати, визнання незаконним припинення трудового договору, зобов'язання вчинити певні дії по відновленню трудових правовідносин, стягнення моральної шкоди. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 09.09.2015 року цивільна справа №242/2952/15-ц за позовом [PERSON] до Державного вищого навчального закладу "Донецький національний технічний університет", Міністерства освіти і науки України про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати її частини у зв'язку з порушенням термінів виплати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки її виплати, визнання незаконним припинення трудового договору, зобов'язання вчинити певні дії по відновленню трудових правовідносин, стягнення моральної шкоди передана на розгляд Красноармійському міськрайонному суду Донецької області за підсудністю. В позовній заяві позивач посилається на те, що вона з відповідачем знаходились у трудових відносинах і відповідно до посадових окладів, вчених звань та ступенів, з урахуванням відпрацьованого часу їй щомісячно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата/грошовий доход у строки, визначені ст.115 КЗпП України та колективним договором. Однак, з червня - липня 2014 року відповідачем заробітна плата нараховувалась, але не виплачувалась з посиланням на різні причини (відсутність достатнього фінансування державного бюджету, організаційні причини, пов'язані з проведенням АТО та таке інше). На теперішній час заборгована заробітна плата їй не виплачена, відповідач в добровільному порядку відмовляється виплатити заборгованість по заробітній платі з посиланням на те, що начебто він не несе за неї відповідальності, а тому не вважає себе боржником, бо начебто вона виникла в період часу, коли державним вищим навчальним закладом ДонНТУ керував інший склад ректорату, та як юридична особа було зареєстровано за місцезнаходженням у м.Донецьку по вул.Артема,58. Вона вважає незаконними рішення, дії та бездіяльність відповідача, який заявляє, що трудові правовідносини з нею, починаючи з 03.11.2014 року у зв'язку з переведенням ДонНТУ в м.Красноармійськ за наказом Міносвіти України від 03.10.2014 року №1129 припинені в односторонньому порядку на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, чим порушує її трудові права щодо оплати праці. Вона вважає, що на її вимоги поширюється положення про відповідальність Міністерства освіти і науки України, так як відповідно до відомостей про державну реєстрацію відповідача, що підтверджує його правосуб'єктність, як юридичної особи, засновником якої є Міністерство освіти і науки України (ЄДРПОУ 38621185), а тому у разі недостатності коштів у відповідача солідарну відповідальність за його зобов'язанням мусить нести Міносвіти України, оскільки відповідач фінансується за рахунок коштів державного бюджету України через УДКС України та з цього приводу належить до сфери Управління міністерства. Виходячи з викладеного, вона вважає про наявність солідарної вини відповідача Державного вищого навчального закладу "Донецький національний технічний університет" та співвідповідача Міністерства освіти і науки України, щодо допущеного грубого порушення її трудових прав на працю за обраною професією, безпечні і здорові умови праці, право на своєчасне одержання винагороди у вигляді заробітної плати,тому просить суд стягнути на її користь заборгованості нарахованих і невиплачених сум, які підтверджені розрахунково-платіжними відомостями та склали перед позивачем по справі [PERSON] - загальну заборгованість до виплати на руки в сумі - 18793,70грн., в т.ч. за липень 2014 р.- 12877,70 грн., за серпень - 3382,51грн., за вересень - 2534,09грн. Крім того, вона вважає, що має підстави про стягнення на її користь з відповідачів суму компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строку виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів та у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000року №2050 (зі змінами), Порядку проведення компенсації, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року №159 (зі змінами), із наступного розрахунку: з суми грошового доходу, нарахованого до виплати позивача за спірні місяці 2014 року та не виплачені станом на травень 2015року; індексу інфляції за даним Держоргану статистики України; індексу споживчих цін за період невиплати грошового доходу; величини приросту цього індексу, а саме: *) індекс росту споживчих цін станом на квітень м-ць 2015 р. за період невиплати грошового доходу (зарплати) розраховується шляхом множення місячних індексів, а) Величина приросту індексу по заборгованості з липня 2014 р. по квітень 2015 р. складає: (1,008 х1, 0291 х 1,024х1,019x1,030x1,031x1,053x1,108x1,108)100=148,21 148, 21-100 = 48, 21 б)Величина приросту індексу по заборгованості з серпня 2014 р. по квітень 2015р. складає: (1,029 х 1,024 х 1,019 х 1,030x1,031x1,053x1, 108x1,108)100=147,37 147,37 -100 = 47,37 в)Величина приросту індексу по заборгованості з вересня 2014 р. по квітень 2015 р складає: (1,024 х 1,019 х 1,030x1,031x1,053x1, 108x1,108)100=143,27 143, 27 -100 = 43, 27 Таким чином, розмір суми грошової компенсації у зв'язку з порушенням строку» виплати грошового доходу (зарплати) розраховується шляхом множення суми боргу за відповідний місяць на величину приросту індексу за цей період та складає до стягнення на - користь позивача [PERSON]: всього до стягнення загальна сума компенсації складає - 8906,84грн., в т.ч. по заборгованості за липень 2014 р.-(12877,70 грн. х 48,21)/100= 6208,05грн.; за серпень 3382,51грн.х47,37)/100 = 1602,28 грн.., за вересень (20534,09 грн.х43,27)/100=1096,50грн. Згідно ст.117 КЗпП України вона вважає, що відповідачі повинні виплатити їй середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку з 03.11.2014 р. по день фактичного розрахунку. Крім того, оскільки відповідачами на протязі тривалого часу грубо порушено її трудові права та інтереси на виплату заробітної плати та інші грошові виплати у встановлені законом строки, то вважає, що їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в сумі 5000,00грн. Таким чином, вона просить суд її позовні вимоги задовольнити та визнати незаконними рішення, дії та бездіяльність відповідачів щодо припинення трудових відносин у зв'язку з переміщенням ДВНЗ ДонНТУ в інший населений пункт відповідно до наказу Міносвіти України від 03.10.2014 року №1129 та зобов'язати відповідачів поновити її на роботі. Стягнути солідарно з відповідачів на її користь одноразово заборгованість по зарплаті та іншим грошовим нарахуванням - 18793,70 грн., компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі - 8906,84грн., середній заробіток за час затримки розрахунку, розраховуючи з дати припинення трудових правовідносин, у відшкодування моральної шкоди -5000,00 грн. Позивач просила розглянути справу за її відсутності і не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Представники відповідачів Державного вищого навчального закладу "Донецький національний технічний університет" та Міністерства освіти і науки України в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заперечення проти позову, в яких просили звернути увагу на те, що після повернення територій Донецької області під контроль органів державної влади не профінансовані виплати, в тому числі заробітна плата працівникам установ, будуть проведені в повному обсязі за рахунок кошторисів цих бюджетних установ (планів використання бюджетних коштів) та просили справу розглядати за відсутністю представників. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, з'ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст.213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем державним вищим навчальним закладом ДонНТУ знаходилась у трудових відносинах і відповідно до посадових окладів, вчених звань та ступенів, з урахуванням відпрацьованого часу їй щомісячно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата/грошовий доход у строки, визначені ст.115 КЗпП України та колективним договором (а.с.7,8-10). З червня - липня 2014 року відповідачем заробітна плата нараховувалась, але не виплачувалась з посиланням на різні причини (відсутність достатнього фінансування державного бюджету, організаційні причини, пов'язані з проведенням АТО та таке інше). На теперішній час заборгована заробітна плата позивачу не виплачена, відповідач в добровільному порядку відмовляється виплатити заборгованість по заробітній платі з посиланням на те, що начебто він не несе за неї відповідальності, а тому не вважає себе боржником, бо начебто вона виникла в період часу, коли державним вищим навчальним закладом ДонНТУ керував інший склад ректорату, та як юридична особа було зареєстровано за місцезнаходженням у м.Донецьку по вул.Артема,58. Однак, суд вважає зазначені обставини не свідчать про явну неправомірність дій та навмисну бездіяльність відповідачів направлену на порушення прав позивача на оплату праці, а також норм законодавства щодо гарантій і компенсацій працівника при переїзді на роботу в іншу місцевість, населений пункт. Так, враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на Сході України та продовження збройного конфлікту на території міста Донецьк, з метою збереження життя та здоров'я громадян України, а також забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови і навчання згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 03.10.2014 року № 1129 «Про організацію освітього процесу у Донецькому національному технічному університеті» до завершення збройного конфлікту на території м. Донецьк Донецький національний технічний університет проводить свою освітню діяльність за адресою: м. Красноармійськ, пл. Шибанкова, 2 (а.с.39). На виконання зазначеного наказу МОН України внесені відповідні зміни до Статуту університету, тобто з 22 жовтня 2014 року Донецький національний технічний університет проводить свою освітню діяльність на підконтрольній території (а.с.62). З метою забезпечення оперативного інформування працівників і студентів, аспірантів та докторантів Донецького національного технічного університету з усіх питань, що стосуються тимчасового переведення Університету, відповідачем на офіційному вєб-сайті було розміщено інформацію (http://donntu.edu.ua/praciv/zvernennya.html) та запропоновано заповнити реєстраційну заяву через мережу Інтернет або у інший доступний спосіб повідомити про продовження роботи в системі освіти України (а.с.62). Однак позивач не висловила свій намір працювати в системі освіти України, не надала заяву про працевлаштування, не уклала трудового договору (контракту), тому трудова книжка позивача не зберігається у відповідача, оскільки вона не перебуває у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується довідкою №651 від 16.10.2015 року Донецького національного технічного університету (а.с.60). В зв'язку з продовженням збройного конфлікту на території м. Донецька, захопленням невідомими особами будівель та споруд університету, які розташовані в м. Донецьку, у адміністрації університету на теперішній час повністю відсутній доступ до будь-якої документації вищого навчального закладу, у т.ч. документів кадрового обліку працівників, трудових книжок, особових справ працівників, що робить неможливим встановлення факту перебування у трудових відносинах осіб з університетом, наказів за особовим складом. Особам, які виявили бажання продовжувати працювати в системі освіти України, було запропоновано особисто вирішити питання щодо перевезення трудової книжки та документів кадрового обліку до м.Красноармійська, оскільки трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До позовної заяви для підтвердження трудових відносин з відповідачем позивач [PERSON] надала копію трудової книжки (а.с. 7), в якій запис про продовження роботи позивача зроблено начальником відділу кадрів [PERSON], яка на посаді начальника відділу кадрів не працює (а.с.60), тобто позивач для підтвердження записів про прийняття на роботу, про переведення на іншу роботу, продовження роботи не надала суду наказів або копії наказів, засвідчених в установленому законом порядку. Відносно копій розрахунково-платіжних відомостей, на які позивач посилається в обґрунтування наявності заборгованості по заробітній платі, то суд вважає їх не належним доказом, так як вони виготовлені після переміщення установи на підконтрольну територію, не скріплені підписом особи, яка їх підготувала, хоча на відомостях стоїть печатка та зазначено, що документи виготовлені провідним спеціалістом [PERSON], яка на посаді провідного спеціаліста у відповідача не працює, що підтверджується довідкою начальника відділу кадрів [PERSON] та в.о.ректора [PERSON] (а.с.60). Таким чином, суд вважає, що позивач [PERSON] не довела факт перебування в трудових відносинах з відповідачем, оскільки у доданій копії трудової книжки містяться записи з посиланням на накази, які відповідач не видавав; містяться записи, які не відповідають дійсності і тому такі докази суд не може вважати допустимими та засобами доказування по справі. Крім того, суд вважає, що позивач [PERSON] не довела наявність заборгованості перед ними по заробітній платі відповідача, так як надані копії розрахунково-платіжних відомостей (а.с.8-10) виготовлено особами, які не є працівниками відповідача; стоїть печатка, відбиток якої не співпадає з наявною в університеті печаткою та зазначено, що документ виготовлено провідним спеціалістом [PERSON], яка на посаді провідного спеціаліста не працює, тому такі докази неможливо вважати допустимими та засобами доказування по справі. Таким чином, позивачем на надано доказів факту перебування у трудових відносинах з Відповідачем та виникнення у відповідача заборгованості перед позивачем щодо виплати зарплати та інших компенсаційних виплат. Відповідно до положень частини 1 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу законів про працю України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Таким чином, право на отримання заробітної плати мають лише особи, які уклали трудовий договір, яким встановлюється обов'язок власника або уповноваженого ним органу щодо виплати заробітної плати працівникові, а також її розмір. В зв'язку з тим, що між позивачем та відповідачем не було укладено трудового договору, вимога щодо погашення заборгованості по заробітній платі та відновлення трудових відносин з Позивачем є безпідставною. Відповідно вимог позивача щодо спричинення їй моральної шкоди в розмірі 5000,00грн. невиплатою заробітної плати та інших грошових виплат у встановлені законом строки, то ці вимоги також не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пленумом Верховного Суду України в Постанові від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема п.5, роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди,протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зав'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, тобто чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяння не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведений факт порушення відповідачами трудового законодавства, а саме, позивач перебуває в зоні АТО, а згідно з п.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed