Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач 27 січня 2014 р. звернувся до суду з названою позовною заявою, в якій вказав, що працював тривалий час в ШПУ № 10 тресту «Горлівськвуглебуд» з 04.07.1978 року працював в якості прохідника. З 24.11.1980 р. він працював на шахті ім. Румянцева в якості прохідника. У зв'язку із виконанням своїх трудових обов'язків він отримав професійні захворювання. Висновками МСЕК йому встановлена ступень втрати працездатності по професійним захворюванням: 23.04.2001 р. - 25 % по профзахворюванням вібраційна хвороба і кохлоневріт, вперше; 23.04.2002 р. - 25 % по профзахворюванням - вібраційна хвороба і кохлоневріт, повторно; 21.06.2003 р. - 25 % по профзахворюванням - вібраційна хвороба і кохлоневріт, повторно; 25.02.2004 р. - 50 % за сукупністю(25 % вібраційна хвороба і кохлоневріт - повторно) та 25 % пневмоконіоз - вперше і безстроково. Йому встановлена третя група інвалідності. Працюючи в підземних умовах, він зазнавав дію на організм вугільного та породного пилу, несприятливого мікроклімату в очисних і підготовчих вибоях, тяжкій фізичній праці, він отримав професійне захворювання. Вважає, що має право згідно із законодавством на відшкодування моральної шкоди. Отримання професійних захворювань потягло спричинення йому моральної шкоди, яка полягає в тому, що він зазнавав і зазнає особливі моральні страждання, оскільки втрачена частина нормальних життєвих функцій його організму, тривалий час він змушений проходити лікування в умовах стаціонару, зазнаючи при цьому фізичний біль і душевні страждання, пов'язані з переживанням з приводу незворотної втрати здоров'я. Він кожного року проходить лікування в спеціалізованих клініках, що впливає на його моральний стан. Всім цим порушені його плани на подальше життя. Свої моральні страждання оцінює в 30000 грн., які просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач наполягав на позовних вимогах, мотивуючи їх аналогічно викладеному в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, мотивуючи недоведеністю заподіяння моральних страждань позивачеві. Довідка МСЕК про встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності такою, на його думку, не є. На цей час Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачений обов'язок відповідача відшкодовувати моральну шкоду. Порушений строк позовної давності для звернення до суду. Також звертав увагу на те, що професійне захворювання кохлеоневріт висновком МСЕК від 05.03.1999 р. та ступень втрати професійної працездатності 25 %, а висновком МСЕК від 21.03.2000 р. позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 25 % по професійному захворюванню вібраційна хвороба, кохлеоневріт. Правовідносини по даному спору виникли до 01.04.2001 р. в момент встановлення стійкої втрати професійної працездатності професійних захворювань. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши в судовому засіданні зібрані в справі докази в їхній сукупності, вважає встановленим наступне. Позивач працював з 04.07.1978 р. по 13.11.1980 р. в ШПУ № 10 тресту «Горлівськвуглебуд» на посаді прохідника підземного, та з 24.11.1980 р. по 24.02.2004 р. на посаді підземного прохідника підземного на шахті ім. Румянцева ВО «Артемвугілля», коли трудовий договір з ним розірвано на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю роботі, що виконує, за станом здоров'я, що підтверджується копією трудової книжки(а.с. 7-9). Висновком МСЕК від 05.03.1999 р. позивачеві з 02.03.1999 р. вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 25 % за професійними захворюваннями - вібраційна хвороба, кохлеоневріт. За цими ж професійними захворюваннями в тому ж розмірі встановлювалася стійка втрата професійної працездатності висновками МСЕК від 21.03.2000 р., 23.04.2001 р., 21.06.2002 р., 23.06.2003 р.(а.с. 5-8). Проте висновком МСЕК від 25.02.2004 р. з 08.01.2004 р. позивачу встановлено 50 % втрати професійної працездатності за сукупністю професійних захворювань, із яких: 25 % - за професійним захворюванням пневмоконіз, первинно, 25 % - вібраційна хвороба, кохлеоневріт - повторно, його визнано інвалідом 3 групи безстроково. Таким чином, встановлення стійкої втрати професійної працездатності сталося стосовно пневомконіозу після набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». В той же час, професійні захворювання вібраційна хвороба, кохлеоневріт, які потягнули в трату працездатності в розмірі 25 % встановлені у позивача до набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а тому в силу ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, вони не можуть бути підставою для стягнення страхових виплат з відшкодування моральної шкоди з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, що діяла на час, коли вперше позивачеві була встановлена стійка втрата професійної працездатності по пневмоконіозу) у випадку наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду. При заподіянні трудовим каліцтвом, професійними захворюваннями моральних страждань у відповідача виникав обов'язок, встановлений ст. 28 названого Закону України по відшкодуванню моральної шкоди застрахованому. Стаття 34 ч. 3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачає, що одним з документів, необхідних для розгляду справи про страхові виплати є медичний висновок (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин). Однак у відповідності зі ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, може, зокрема, полягати у фізичному болю та стражданнях, які особа перетерпіла у зв'язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я. У п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні та фізичні страждання. У зазначеному рішенні Конституційний Суд України роз'яснив, що положення ч. 3 ст. 34 названого Закону необхідно розуміти як визначення порядку, процедури і розмірів відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише при відсутності втрати професійної працездатності. У цьому випадку позивач втратив професійну працездатність за професійним захворюванням пневмоконіоз у розмірі 25 % , визнаний інвалідом 3 групи. Факт заподіяння шкоди здоров'ю позивача підтверджений висновком МСЕК про встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності, а тому необхідність додавати ще будь - які додаткові висновки МСЕК щодо спричинення моральної шкоди відсутня та доводи представника відповідача з цього приводу не можуть бути прийняті до уваги. Відшкодування моральної шкоди (в редакції, що діяла на час виникнення права на відшкодування моральної шкоди) та щомісячних страхових виплат відповідно до ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» є самостійними страховими виплатами і виконання обов'язку по сплаті платежів щомісячних страхових виплат та одноразової допомоги не звільняло відповідача від обов'язку по виплаті страхової виплати відшкодування моральної шкоди. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» право на страхові виплати, що передбачені вказаним Законом, виникають з моменту визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Дійсно, пунктом 27 статті 77 Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік" передбачено з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом зупинено на 2006 рік дію абзацу четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей), підпункту "е" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34; частини п'ятої статті 47 (в частині знижок та надбавок до розміру страхового внеску) Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Однак моральна шкода спричинена до 01.01.2006 р. та правовідносини по її відшкодуванню виникли до набрання чиннності Законом України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", тому доводи представника відповідача і в цій частині не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України закони України та інші нормативно - правові акти не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З тіє ж причини не впливає на ці висновки суду, що дія відповідних норм згаданого Закону України зупинялася Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік", а в подальшому - Законом України від 23.02.2007 р. взагалі виключені із названого Закона України. Доводи представника відповідача щодо пропущення строку позовної давності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позовна давність на вимоги по відшкодуванню шкоди, завданої ушкодженням здоров'я або смертью, згідно ст. 268 ЦК України, не поширюється. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із глибини фізичних і моральних страждань, заподіяних позивачеві втратою професійної працездатності в результаті професійного захворювання (пневмоконіоз), а також того, що в результаті цього йому встановлено 25 % втрати професійної працездатності, він визнаний інвалідом 3 групи. Суд також бере до уваги, що в результаті названого професійного захворювання змінився звичний життєвий уклад позивача, він періодично змушений проходити стаціонарне й амбулаторне лікування, що підтверджується виписками з історії хвороби, амбулаторної карти, виписними епікризами. У зв'язку із зазначеним трудовим каліцтвом не може виконувати звичну роботу, змушений нести додаткові видатки на лікування, припинити трудові стосунки з підприємством. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 7500 грн. На підставі викладеного, ст. 58 Конституції України, ст. ст. 5, 23, 268 ЦК України, ч. 2 ст. 28, ст. ст. 13, 40, ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»(в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), п. 27 ст. 77 Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік",

Outcome: partial