Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до ПАТ СК „Універсальна" і, після уточнення у лютому 2015 року позовних вимог, просив суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача на його користь за порушення грошових зобов'язань 26 389 грн. 33 коп. пені, 26 631 грн. 33 коп. 3-х процентів річних та 32 016 грн. 28 коп. втрат з урахуванням індексу інфляції. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань за договором добровільного страхування майна № 2210/232/000010 від 3 квітня 2009 року по виплаті страхового відшкодування в зв'язку зі страховими випадками, які мали місце 11 вересня та 29 листопада 2009 року, пов'язані з пошкодженням майна ТОВ „Сівер-теплозбут". За даними фактами було порушено кримінальні справи. За доводами позивача, в порушення вимог п.7.8 Договору по закінченню шестимісячного строку з дня порушення кримінальних справ відповідачем не було виплачено страхове відшкодування в строки, визначені договором. Страхове відшкодування по випадку пожежі 11 вересня 2009 року в сумі 112 360 грн. 27 коп. було виплачено [PERSON] 7 лютого 2012 року, а по факту пошкодження майна 29 листопада 2009 року страхове відшкодування в сумі 194 567 грн. було виплачено 17 лютого 2014 року. В зв'язку з порушенням строків виконання грошового зобов'язання позивач і ставив питання про стягнення пені за прострочення платежів в розмірі 0.01% за кожен день прострочення платежу від належної до виплати суми, але не більше 10% від розміру страхової виплати, а також просив стягнути кошти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання. У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про поновлення річного строку на звернення до суду за захистом порушеного права в частині стягнення неустойки (пені, штрафу) як такого, що пропущений з поважних причин, по факту пошкодження майна, що мало місце 29 листопада 2009 року, оскільки страхове відшкодування по даному факту було виплачено 7 лютого 2012 року під час розгляду спору між тими ж сторонами, зокрема і про зазначений розмір страхового відшкодування, Шевченківським районним судом м. Києва. Рішення в даній справі набрало законної сили 23 вересня 2013 року. Позивач не вважав пропущеним строк на стягнення пені по факту пошкодження майна, що мало місце 11 вересня 2009 року, оскільки страхове відшкодування було виплачено 17 лютого 2014 року. У лютому 2015 року відповідачем у справі було заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом в частині стягнення пені та про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині з зазначених підстав. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2015 року поновлено [PERSON] строк звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені) по страховому випадку - вибух, який відбувся 29 листопада 2009 року. Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 27 травня 2015 року стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 26 389 грн. 33 коп., інфляційні витрати в сумі 32 016 грн. 28 коп. та три відсотки річних в сумі 26 631 грн. 33 коп., а всього 85 036 грн. 94 коп.; в повернення судового збору - 850 грн. 36 коп. В апеляційній скарзі ПАТ СК „Універсальна" просить змінити ухвалу Щорського районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2015 року, визнавши причини пропуску позивачем строку позовної давності неповажними та відмовити в задоволенні клопотання про поновлення строків на звернення до суду за захистом порушеного права, а також - скасувати рішення зазначеного суду від 27 травня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування незаконності ухвали апелянт посилається на те, що висновок суду про пропущений позивачем з поважних причин строк для звернення до суду з позовними вимогами щодо пені за кожен день прострочення платежу по виплаченому відшкодуванню згідно платіжного доручення від 7 лютого 2012 року № 557 по події 29 листопада 2009 року не відповідає обставинам справи, а саму ухвалу, за доводами апелянта, судом постановлено з порушенням, зокрема статей 72,73, 213 ЦПК України. Незаконність рішення суду апелянт обґрунтовує безпідставним незадоволенням судом клопотання відповідача про застосування судом наслідків пропуску позивачем строку на звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки позивачем не надано належних доказів наявності поважних причин для його поновлення. За доводами ПАТ СК „Універсальна", судом не враховано, що відповідачем зобов'язання по виплаті страхового відшкодування в сумі 194 567 грн., яке позивач отримав 17 лютого 2014 року, фактично виконано ще 13.11.2013 року, що підтверджується платіжним дорученням № 12842, а перерахування коштів відповідачем на рахунок державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, а не безпосередньо на рахунок стягувача, було пов'язано з бажанням останнього перерахування коштів не на його на рахунок, а на рахунок його брата, з чим не погодився відповідач. Крім того, як вказує апелянт, суд всупереч положенням статей 636, 985 ЦК України та умовам кредитного Договору BL 2913 від 03.04.2008 року та Договору страхування № 2210/232/000010 від 03.04.2009 року за відсутності згоди вигодонабувача, яким є ПАТ „Універсал Банк", без залучення останнього до участі у справі, стягнув кошти безпосередньо на користь страхувальника. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що 03 квітня 2009 року між позивачем [PERSON] та ВАТ СК „Універсальна" укладено договір № 2210/232/000010 добровільного страхування майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з об'єкту нерухомості - будівлі та споруди без оздоблення вартістю 1506377,00 грн. (т.1 а.с. 4-6, надалі - Договір). В період дії договору страхування трапилось два страхових випадки: 11 вересня 2009 року сталася пожежа, яка органами досудового слідства кваліфікована як підпал, а 29 листопада 2009 року відбувся вибух, який згідно документів досудового слідства кваліфіковано як умисне пошкодження чужого майна. В обох страхових випадках [PERSON] визнано потерпілим відповідно до постанови слідчого СВ Щорського РВ УМВС України Т.М. Клименко від 17 лютого 2010 року та постанови начальника СВ Щорського РВ УМВС України О.Г. Мизіна від 7 грудня 2009 року. У справі за позовом [PERSON] до ПАТ „Страхова компанія „Універсальна", треті особи: ПАТ „Універсал Банк", Івлєв В.Л., про стягнення суми страхового відшкодування, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2013 року, стягнуто з ПАТ „Страхова компанія „Універсальна" на користь [PERSON] страхове відшкодування внаслідок пожежі, яка сталася 11 вересня 2009 року, в сумі 194 567 грн. Відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення страхового відшкодування шкоди, завданої в результаті вибуху 29.11.2009 року, оскільки під час розгляду справи відповідач перерахував на рахунок [PERSON] 112 360 грн., в зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що ПАТ СК „Універсальна" 7.02.2009 року повністю виконала свої зобов'язання по Договору добровільного страхування по страховому випадку щодо вибуху газового балону 29.11.2009 року. Зазначеним рішенням також встановлено, що хоча вигодонабувачем за Договором страхування і є третя особа ПАТ „Універсал банк", але згідно п.6.2.2. договору страхування, страхувальник має право, за наявності письмової згоди вигодонабувача, отримати страхове відшкодування в розмірі і в порядку, передбаченому розділом 7 Договору. Суд зазначив, що своїм листом від 06.10.2011 року вигодонабувач ВАТ „Універсал Банк" надав згоду на виплату страхового відшкодування [PERSON] Відповідно до положень ст. 61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справі, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З врахуванням викладеного, оскільки вимоги позивача, пов'язані зі стягненням коштів за порушення виконання зобов'язання ПАТ СК „Універсальна", ґрунтуються на неналежному виконанні відповідачем основного грошового зобов'язання, згоду на отримання якого було надано вигодонабувачем, а також тієї обставини, що при цьому не порушуються права самого апелянта, то доводи апеляційної скарги в частині відсутності згоди вигодонабувача на отримання позивачем коштів, стягнутих у вигляді додаткової відповідальності за порушення основного зобов'язання, не спростовують законності і обґрунтованості рішення суду в цій частині. Обґрунтованим є висновок суду про наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, передбаченої ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, для стягнення яких передбачається загальний строк позовної давності у три роки, а не скорочений, передбачений для стягнення неустойки. Кошти згідно ст. 625 ЦК України нараховуються на суму позики (основного боргу) за користування основним боргом від дня, коли сума позики мала бути повернена, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики. Саме з дотриманням зазначених норм з врахуванням періоду прострочення з 1 червня 2010 року по 7 лютого 2012 року позивачем проведено нарахування 3-х відсотків річних згідно ст. 625 ЦК України в частині несвоєчасної виплати коштів в сумі 112 360 грн. 27 коп., розмір яких правильно визначено позивачем в сумі 5698,05 грн. Математичний розрахунок суми індексу інфляції за несвоєчасну виплату коштів в сумі 112 360 грн. 27 коп. за період з 1 червня 2010 року по 7 лютого 2012 року здійснено апеляційним судом відповідно до ст.625 ЦК України і виглядає наступним чином: сукупний індекс інфляції - (99,6/100) х (99,8/100) х (101,2/100) х (102,9/100) х (100,5/100) х (100,3/100) х (100,8/100) х (101,0/100) х (100,9/100) х (101,4/100) х (101,3/100) х (100,8/100) х (100,4/100) х (98,7/100) х (99,6/100) х (100,1/100) х (100,0/100) х (100,1/100) х (100,2/100) х (100,2/100) = 1,10; сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції становить 123596,3 грн. (112360,27 грн. х 1,10). Оскільки заборгованість в розмірі 112 360,27 грн. відповідачем було виплачено 7 лютого 2012 року, то розмір інфляційних, які підлягають стягненню, становить 11236,03 грн. (123596,3 грн. - 112 360,27 грн.). Задовольняючи позовні вимоги про стягнення коштів згідно ст. 625 ЦК України за несвоєчасну виплату страхового відшкодування в сумі 194 567 грн., суд виходив із того, що зазначені кошти позивачем було отримано 17 лютого 2014 року. Проте, судом не враховано, що згідно ст. 614 ЦК України для покладення на особу відповідальності за порушення зобов'язання доказуванню підлягає не лише строк порушення зобов'язання, а наявність вини боржника у несвоєчасному виконанні зобов'язання. Особа є невинуватою, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Згідно матеріалів справи, відповідачем на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2013 року про стягнення страхового відшкодування в сумі 194 567 грн. 13 листопада 2013 було перераховано 199 837 грн. на розрахунковий рахунок ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, яким проводилося примусове виконання рішення суду. Зазначені дії відповідачем було вчинено відповідно до вимог Закону України „Про виконавче провадження", а оскільки відповідач вжив заходів, передбачених законом щодо виконання зобов'язання, то з 13 листопада 2013 року (з дня перерахування коштів на рахунок ДВС) відсутня його вина в отриманні коштів позивачем лише 17 лютого 2014 року. Відповідач в апеляційній скарзі не оспорював правильність нарахування коштів за прострочення виконання зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України, але оскільки він посилався на безпідставність притягнення його до цивільно-правової відповідальності по факту несвоєчасної виплати страхового відшкодування в сумі 194 567 грн. з 13 листопада 2013 року по 17 лютого 2014 року, то рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення нарахованих судом 3-х процентів річних та інфляційних, які підлягають нарахуванню по 13 листопада 2013 року. Таким чином, за прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 194 567 грн. стягненню підлягає сума згідно ст. 625 ЦК України не за 1309 днів, а за 1213 днів, тобто з 20 липня 2010 року по 13 листопада 2013 року - день фактичного виконання відповідачем рішення суду про стягнення з нього коштів на користь позивача. Отже, розмір 3% річних за вказаний період становить 19 398,06 грн. (194567 грн. х 3% : 365 х 1213), а розмір суми індексу інфляції - 19456,7 грн. (194567 грн. х 1,10 - 194567 грн.). В зв'язку з викладеним, розмір 3% річних підлягає зменшенню з 20 933,28 грн. до 19 398,06 грн, а розмір суми індексу інфляції - з 21 791,50 грн. до 19 456,7 грн. Відповідно загальний розмір, що підлягає стягненню з відповідача за порушення зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України, належить зменшити з 85 036,94 грн. до 55 788,84 грн. Висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за порушення зобов'язання, що передбачено п.6.3.3 Договору (за кожен день прострочення платежу у розмірі 0.01% від належної до виплати суми, але не більше 10% розміру страхової виплати) не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Так, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до повного виконання зобов'язання. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, а згідно п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, аналіз норм ст. 253, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Таким чином, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня, з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки виконання зобов'язання по виплаті 194 567 грн. було проведено належним чином 13 листопада 2013 року, а по виплаті 112 360,27 грн. - 7 лютого 2012 року, до суду з позовом [PERSON] звернувся 27 листопада 2014 року, то ним пропущено річний строк на звернення до суду з вимогами про стягнення пені за прострочення виконання вказаних зобов'язань. Проте суд, вірно встановивши період прострочення грошового зобов'язання в сумі 112 360 грн. 27 коп. з 1 червня 2010 року по 7 лютого 2012 року, яке припинилося в зв'язку з його виконанням, проведеним належним чином, 7 лютого 2012 року, що встановлено судовими рішеннями, безпідставно прийшов до висновку про наявність підстав для поновлення строку на звернення до суду за захистом порушеного права в цій частині. З урахуванням викладеного, обгрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали Щорського районного суду Чернігівської області від 2 квітня 2015 року, якою судом поновлено позивачу строк звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені) по страховому випадку - вибух, який відбувся 29 листопада 2009 року. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, питання поновлення строку, встановленого нормою матеріального права, на звернення до суду з позовом за захистом порушеного права (матеріального строку) судом вирішувалося в порядку, передбаченому процесуальним законом, для поновлення строків на вчинення процесуальних дій, передбачених цивільним процесуальним кодексом України (процесуальних). Так, в обґрунтування наявності підстав для поновлення матеріального строку, суд послався на ст. 72, 73 ЦПК України, якими і врегульовано питання поновлення та продовження строків на вчинення процесуальної дії. При цьому судом не враховано, що право на звернення до суду за захистом порушеного матеріального права та строки на його звернення регулюються нормами матеріального права, одним із яких є Цивільний Кодекс України. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно п. 1 ч. 2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до частин 2-5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, питання поважності причин пропуску позовної давності, застосування судом наслідків спливу позовної давності підлягають одночасному вирішенню судом в нарадчій кімнаті при ухваленні рішення по суті спору. З врахуванням вищевикладеного, суд, встановивши наявність порушення зобов'язання відповідачем, що пов'язано з несвоєчасною виплатою страхового відшкодування, безпідставно не задовольнив клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності в частині стягнення пені за прострочення зобов'язання за відсутності поважних причин для їх поновлення. Не може бути поважною причиною для поновлення річного строку на звернення до суду за захистом порушеного права в частині стягнення пені за прострочення зобов'язання посилання позивача на розгляд судами справ, пов'язаних зі стягненням страхового відшкодування, оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2013 року, яким остаточно між сторонами було вирішено спір з приводу стягнення страхового відшкодування, набрало законної сили 23 вересня 2013 року, а звернення позивача до суду з позовом мало місце 27 листопада 2014 року. Оскільки ухвала суду від 2 квітня 2015 року не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, а заперечення на неї включаються до апеляційної скарги на рішення суду, а також враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з ПАТ СК „Універсальна" пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в зв'язку з пропуском позовної давності, то така ухвала втрачає чинність в силу процесуального закону, а тому вимоги апеляційної скарги про зміну зазначеної ухвали суду не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] в своїй позовній заяві (з урахуванням уточнень) просив стягнути на його користь з відповідача пеню, 3% річних та втрат з врахуванням індексу інфляції на загальну суму 85 036,94 грн. При цьому судовий збір ним сплачено згідно квитанцій на а.с 1, 41 на загальну суму 850 грн. 36 коп., що складає 1% від ціни позову. Апеляційний суд зменшує загальну суму стягнення з 85 036,94 грн. до 55 788,84 грн. Відповідно, підлягає зменшенню і розмір судового збору, який належить стягнути з відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції, з 850,36 грн. до 557,84 грн. Крім того, як вбачається з апеляційної скарги, ПАТ СК „Універсальна" просило скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі, тобто в частині стягнення з нього 85 036,94 грн. За подачу апеляційної скарги апелянтом було сплачено 425,18 грн. Оскільки апеляційним судом частково задовольняється апеляційна скарга (на 34,4% від оскаржуваної апелянтом суми), то за апеляційний розгляд справи з позивача на користь апелянта належить стягнути 146,26 грн судового збору.

Outcome: partial