Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Зарічненського районного суду Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] про зміну розміру аліментів на утримання дитини. У позовній заяві позивачка покликаючись на те, що відповідач добровільно не приймає участі у рівному розподілі витрат на утримання спільної дитини, обмежуючись лише сплатою аліментів у розмірі 670,00 грн. щомісячно, яких не вистачає на забезпечення її потреб, оскільки в силу віку дитина природно потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту, тощо, що тягне і відповідну зміну матеріального становища матері. Крім того, вказує з часу присудження аліментів змінився прожитковий мінімум для дитини відповідного віку та у відповідності до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" для дітей до 6-ти років складає 1779,00 грн. Вказує, що [PERSON] не має постійного місця роботи та має мінливий, нерегулярний дохід, є працездатною особою, що здатна забезпечувати дитину матеріально, постійно їздить закордон на заробітки у зв`язку з чим просить змінити, попередньо визначений розмір аліментів та стягувати їх у розмірі 2 000,00 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивачка не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься заява згідно якої вона просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. 18 лютого 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (а. с. 18-19), в якому він вимоги позивачки не визнає, та вважає безпідставними. Вказує, що регулярно сплачує аліменти у розмірі, визначеному рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі № 561/56/17 та на даний час заборгованість по їх сплаті відсутня. Зазначає, що позивачка не вказує необхідних підстав для збільшення розміру аліментів. Таким чином з урахуванням поданої раніше позивачкою заяви про розгляд справи без її участі згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, де зазначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, заслухавши думку представника відповідача судом вирішено проводити судове засідання у відсутності позивачки на підставі наданих суду матеріалів. Суд, заслухавши представника відповідача, який просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з урахуванням того, що зміна прожиткового мінімуму не є підставою для збільшення розміру аліментів, а також, що позивачка не обгрунтувала підстав для збільшення розміру аліментів та відповідач потребує постійного лікування, у підтвердження надано копії медичних документів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони 06 травня 2016 року уклали шлюб, який було розірвано згідно рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 15 травня 2019 року у справі № 561/1248/18. Під час шлюбу у сторін [INFO] народилась спільна дитина [PERSON] . Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі № 561/56/17 з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти щомісячно в розмірі 670 грн. до досягнення ним повноліття. Вирішуючи вимогу про збільшення розміру аліментах суд зазначає наступне: Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дітей. Крім того, ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно позовної заяви вбачається, що розмір аліментів є недостатнім для забезпечення дитини матеріально, що відповідач добровільно не приймає участі у рівному розподілі витрат на утримання спільної дитини, обмежуючись лише сплатою аліментів у розмірі 670,00 грн. щомісячно, яких не вистачає на забезпечення її потреб, оскільки в силу віку дитина природно потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту, тощо, що тягне і відповідну зміну матеріального становища матері. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] не має постійного місця роботи, є працездатною особою, що здатний забезпечувати дитину матеріально. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно частини другої ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є імперативною нормою. Частина 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто при вирішенні справи повинно враховуватись зазначені критерії. Враховуючи зміст статей 181, 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, або погіршенням матеріального становища отримувача аліментів, останній може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. За змістом ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як встановлено судом, як підставу для збільшення розміру стягуваних аліментів позивачка вказує, що сума стягуваних аліментів на даний час є недостатньою для матеріального утримання дитини та забезпечення її розвитку. Надаючи оцінку вказаним обставинам, на думку суду, на даний час розмір раніше стягнутих аліментів є недостатнім, оскільки в силу свого віку дитина об`єктивно, потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту, лікування та інше, що тягне і відповідну зміну матеріального становища матері. В той же час, відповідач, не є особою похилого віку, не є інвалідом, є працездатною особою, у матеріалах справи відсутні докази про наявність на утриманні [PERSON] інших дітей, непрацездатних осіб, тобто наявні об`єктивні передумови для того що він здатен знайти роботу та сплачувати аліменти. Крім того, оцінюючи надані відповідачем до відзиву на позовну заяву докази, суд зазначає, що такі не підтверджують наявність у нього інвалідності, а також наявність хвороби, яка потребує постійного медичного лікування із затрачанням значних коштів. Також відповідачем не надано доказів у підтвердження понесених ним витрат на лікування. А отже, подані медичні документи не виключають його можливості надавати матеріальну допомогу у вигляді сплати аліментів неповнолітній дитині. В постанові Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 461/4936/16 зазначено, що місцевим судом вірно застосовано норму ст. 180 СК України щодо рівного обов`язку кожного з батьків по забезпеченню дитині необхідного матеріального утримання, відсутності у відповідача інших дітей та/або утриманців, відсутності істотних обставин, які могли б впливати на виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, наявності стабільного доходу, а отже і можливості сплачувати аліменти, з урахуванням інтересів та потреб саме дитини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу). Отже вказані обставини дають можливість батьку дитини належним чином виконувати покладені на нього законодавством зобов`язання, а саме: сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі на утримання свого єдиного сина до досягнення ним повноліття. Зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити необхідний і достатній рівень для нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, дотримуючись принципу пропорційності у витратах сторін на утримання дитини, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково зі стягненням з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття, що відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності та забезпечуватиме інтереси дитини. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням суду законної сили. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий у розмірі 840 грн. 80 коп. від сплати якого позивачку звільнено при подачі такого позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial