Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Публічного акціонерного товариства "Уманьфермаш", який є правонаступником ВАТ «Уманьфермаш", з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що є власником земельних ділянок площею 2.9910 га, та 0.4634 га розташованих на території Княжицької сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 26.07.2006 року між нею та Відкритим акціонерним товариством "Уманьфермаш" було укладено договір оренди землі №111 терміном на 20 років. В березні 2013 року їй стало відомо про те, що 10.11.2006 року між нею та ВАТ "Уманьфермаш" було укладено угоду про розірвання договору оренди землі від 26.07.2006 року. Але вона весь час знала, що вказані земельні ділянки знаходяться в користуванні у відповідача відповідно до договору оренди землі, укладеного 26.07.2006р., поскільки зазначену угоду про розірвання договору оренди землі від 26.07.2006 року вона не підписувала і не доручала іншій особі підписувати її. З вказаних підстав позивач просить суд визнати угоду про розірвання договору оренди землі недійсною. Позивач, представники позивача в судове засідання не з»явився, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, заявлені позовні вимоги підтримують. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, а також подав письмове заперечення на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Відповідно до ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватись цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до ст.ст.14, 16, 18, 19 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998р. (з наступними змінами та доповненнями) договір оренди землі укладається у письмовій формі і набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов та державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Частиною 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підстави визнання недійсним договору оренди землі, передбачені частиною 2 статті 15 Закону України "Про оренду землі". Крім того, ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Тобто, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання вимоги, передбаченої ч.3 ст.203 ЦК України, щодо того, що волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що відповідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №731155, серії ЯБ №731695 [PERSON] є власником земельних ділянок площею 2.9910 га, 0.4634 га, розташованих на території Княжицької сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 26.07.2006 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством "Уманьфермаш" було укладено договір оренди землі №111 терміном на 20 років відповідно до якого в оренду відповідачу передавались вищевказані належні позивачу земельні ділянки. 10.11.2006 року між позивачем та ВАТ "Уманьфермаш" було укладено угоду про розірвання договору оренди землі від 26.07.2006 року. Проте з пояснень позивача викладених в позовній заяві вбачається, що підпис на зазначеній угоді належить не позивачу і він також не надавав доручень іншим особам на підписання цього договору від його імені. Ці пояснення позивача підтверджуються висновком №1/814 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 16.09.2014р., з якого вбачається, що експертом встановлено, що угода про розірвання договору оренди землі від 10.11.2006р., укладена від імені [PERSON] з ВАТ "Уманьфермаш», підписана не [PERSON] а іншою особою. Доказів, які б ставили під сумнів вищевказанний висновок експерта, а також доказів наявності доручення [PERSON] іншій особі на підписання вказаної угоди про розірвання договору оренди землі, відповідач суду не надав. Таким чином, оскільки позивач як орендодавець не підписував спірну угоду про розірвання договору оренди землі, згоди та повноважень на його укладення й підписання іншій особі не надавав, є всі підстави вважати доведеною відсутність у нього волевиявлення на укладення цієї угоди, а саму угоду, виходячи з положень передбачених ч.1 ст.215 ЦК України - недійсною у зв»язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч.3 ст.203 цього Кодексу. Доводи представника відповідача в письмовому запереченні на позовну заяву на те, що отримання [PERSON] орендної плати за 2006 -2013 роки та не оспорювання ним умов договору з іншою юридичною особою, зводяться до того, що позивач, отримавши орендну плату мав можливість довідатись про порушення свого права, але відповідно до ч.1 ст.241 ЦК України схвалив спірний договір оренди є також необґрунтованими, оскільки особа, яка підписала спірний договір оренди взагалі не мала статусу представника орендодавця за відсутності повноважень, і тому наступне його схвалення є неможливим. З цих же підстав суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав, передбачений ст. 257 ЦК України, оскільки перебіг позовної даявності, як це передбачено ч.1 ст.261 цього Кодексу, починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а письмове твердження позивача про те, що він взнав про існування спірного договору лише в березні 2013 році відповідачем не спростоване. Оскільки як вбачається з пояснень позивача та оглянутих в судовому засіданні письмових доказів, в 2006 році [PERSON] було укладено договір оренди цих же земельних ділянок строком на 20 років з іншим підприємством - ВАТ "Уманьфермаш". Тому у суда немає підстав не вірити показам позивача стосовно того, що він вважав, що отримував орендну плату саме за цим договором, а не за договором, укладеним без його згоди в послідуючому з ДП "Ілліч-Агро Умань". Також вчинення стороною дії (одержання орендної плати за договором) без отримання нею пропозиції укласти такий договір (оферти) не може підтверджувати її згоду на укладення договору, що передбачено ст.ст.641, 642 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним по справі судовий збір та витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: approved