Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивує тим, що він [PERSON], є власником житлового будинку, розташованого за адресою: с. Костилівка, вул. Туряниці, №8, Рахівського району. У вказаному будинку будинку він проживає зі своєю дружиною, [PERSON]. Крім нього та його дружини, в цьому будинку зареєстровані його дочка, [PERSON] з дітьми та її колишній чоловік - [PERSON]. 22 серпня 2011 року, рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області, шлюб між дочкою та її чоловіком розірвано, хоча ще деякий час після розірвання шлюбу вони проживали разом. Літом 2016 року, [PERSON], не бажаючи проживати в подальшому з його дочкою однією сім'єю, виїхав у невідомому напрямку та повідомив при цьому, що бажання повертатися не має. З того часу вони його не бачили. На підставі викладеного просив визнати [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS], та зняти його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, [PERSON] від 30.07.2018 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем, [PERSON], 14 серпня 2018 року, через канцелярію суду, подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що позивачем при зверненні з позовом до суду не надано до матеріалів цивільного позову відповідного правовстановлюючого документу, яким би в установленому законодавством порядку підтверджувалося право власності позивача на спірний житловий будинок. Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виданий у серпні місяці 1987 року громадянам [PERSON] та [PERSON], який доданий до матеріалів позовної заяви, не підтверджує право власності цих громадян на спірний житловий будинок, оскільки являється лише документом, що надавав останням право на забудову житлового будинку, [ADDRESS] в період з 1987 по 1989 роки. Довідка виконавчого комітету Костилівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №876 від 07 травня 2018 року, містить чисто інформаційні відомості щодо адреси місця проживання/перебування зазначеної особи, однак не являється доказом того, що зазначений громадянин є власником нерухомого майна. Крім того, відомості викладені в акті №139 від 07 травня 2018 року, щодо обстеження матеріально-побутових умов громадянина [PERSON], являються відомостями інформаційно-побутового характеру та не можуть бути належним та достатнім доказом обставин, зазначених в ньому. Таким чином, обставини, які являються згідно позовної заяви підставами та доводами для визнання особи такою, що втратила право користування житловими приміщеннями, не відповідають дійсності та не доводяться належними та допустимими, в тому числі, достовірними доказами. Дійсно, на протязі певного часу, він працює посезонно за межами України, однак, постійно проживає на Україні за адресою: [ADDRESS], Рахівського району Закарпатської області, а самий тривалий період, його відсутності за адресою його проживання, реєстрації/прописки не перебільшував 90 днів, тому дані об'єктивні обставини не підпадають під дію норм статті 405 ЦК України та ст.71 ЖК УРСР. За таких обставин, цивільний позов є безпідставним, необгрунтованим та недоведеним, що надає суду у відповідності до положень ЦПК України, винести рішення про відмову у позові. Крім того, вважає, що позовна заява [PERSON] не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України. На підставі наведеного просив суд винести ухвалу, за якою позовну заяву [PERSON] до нього, [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - залишити без руху, надавши позивачу строк на усунення недоліків. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві. Зазначив, що він являється власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], Рахівського району Закарпатської області. У будинку зареєстрований відповідач по справі [PERSON], який являється колишнім чоловіком його дочки. Шлюб між відповідачем та його дочкою розірвано у серпні 2011 року. [PERSON] певний період часу проживав у його житловому будинку. Останні півтора року відповідач не проживав постійно у житловому будинку [ADDRESS], оскільки періодично, на три місяці, їздив на сезонні роботи в Чеську Республіку, після чого повертався проживати за місцем своєї реєстрації. У серпні 2018 року, відповідач [PERSON], зі згоди його колишньої дружини [PERSON], повернувся проживати за місцем своєї реєстрації. У зв'язку з неприязними стосунками, просив виписати відповідача з належного йому на праві власності житлового будинку. Разом з цим зазначив, що згідний, щоб [PERSON] залишився до весни проживати у його будинку. Представник позивача [PERSON], у судовому засіданні уточнив позовні вимоги. Просив визнати [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] Закарпатської області, знявши його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Зазначив, що на момент звернення до суду з позовною заявою, відповідач не проживав у належному його довірителю житловому будинку більше півтора року, що стверджується довідкою виконкому Костилівської сільської ради, відтак вважається таким, що втратив право проживання у вказаному житловому будинку. На задоволенні позову наполягає Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що незважаючи на розірвання шлюбу з дочкою позивача, він залишився проживати разом з нею у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], Рахівського району Закарпатської області. Дійсно, він періодично виїзджає на сезонні роботи до Чеської Республіки. Однак такого не було, щоб він залишив постійне місце свого проживання більше, як на три місяці. На підставі наведеного, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд, приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено наступні обставини. Позивачу [PERSON], належить на праві приватної власності, в цілій частині, житловий будинок, [ADDRESS] що стверджується Витягом про реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №141011999 від 11.10.2018. Дочка позивача, [PERSON] перебувала у шлюбі з громадянином [PERSON], у зв'язку із чим останній був вселений до житлового будинку [ADDRESS], який належить [PERSON], і який як власник надав право [PERSON] користуватися цим житловим будинком. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 22.08.2011 по справі №2-811/11, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно копії будинкової книги, наразі відповідач [PERSON] зареєстрований у житловому будинку [ADDRESS] Звернення [PERSON] до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку зумовлене тим, що відповідачвідмовляється добровільно знятись з реєстрації у спірному житловому будинку. При цьому позивач зазначає, що основною підставою для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, являється те, що останній членом його сім'ї не являється за місцем реєстрації постійно не проживає. Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" в ч.5 ст.3 визначає, що місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житла має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з ч.ч.1,2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Посилання позивача у позовній заяві про те, що відповідач [PERSON] останні півтора року не проживає у житловому будинку [ADDRESS] не знайшли свого підтвердження та спростовані в ході судового розгляду письмовими показами свідка [PERSON] та показами самого позивача наданими у судовому засіданні. Не доведено позивачем та його представникомналежними та допустимими доказами ту обставину, що відповідач [PERSON] не являється членом його сім'ї. Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст.64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст. 65 ЖК УРСР) У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї") від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття „член сім'ї" Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації прав цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 11 липня 2012 року у справі 6-60цс12. Відповідачем стверджено, а позивачем визнано той факт, що [PERSON] незважаючи на розірвання шлюбу у серпні 2011 року з дочкою позивача, [PERSON], залишився проживати разом з нею, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], Рахівського району Закарпатської області. При розгляді цивільної справи суд керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed