Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення про стягнення авансу, сплаченого за договором про надання послуг, та трьох процентів річних від простроченої суми. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що у січні 2018 року ним та [PERSON] у вигляді розписки від 11 січня 2018 року (спрощений спосіб) було укладено договір про надання послуг у справі компанії "Ютем-інжиніринг", де позивач виступав замовником, а відповідач - виконавцем. [PERSON] стверджував, що 11 січня 2018 року [PERSON] у нього було взято аванс гонорару за надання послуг у справі компанії "Ютем-інжиніринг" у сумі 10000,00 доларів США строком на п`ять днів. Однак відповідач не виконав свої зобов`язання за договором про надання послуг, а після його розірвання - не повернув отриманий аванс у сумі 10000,00 доларів США. З цих підстав [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] аванс гонорару у сумі 10000,00 доларів США та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 899,17 доларів США. Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. У судовому засіданні позивач наполягав на тому, що між сторонами справи було укладено договір про надання правової допомоги, проте [PERSON] не виконав його умови, а тому саме з цих підстав [PERSON] вимагав стягнути з позивача аванс гонорару за цим договором та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 899,17 доларів США. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Згідно зі ст. ст. 1, 2 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до норм ЦК України діє принцип свободи договору. За положеннями ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Приписами ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 2 ст. 628 ЦК України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ст. 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (тут і далі - в редакції, чинній станом на 11 січня 2018 року) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно зі ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"). За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими главою 52 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Нормою ст. 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 638 ЦК України загальним для всіх договорів про надання послуг є те, що всі вони, незалежно від суб`єктного складу, порядку укладення і змісту договору, вважаються укладеними з моменту досягнення сторонами усіх істотних умов, кожна сторона договорів набуває права і одночасно несе зобов`язання щодо до іншої сторони. Істотними умовами договору є - предмет договору, умови, визначені законом як істотні чи необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Істотними умовами договору про надання правової допомоги є предмет договору (вчинення певної дії або здійснення певної діяльності в інтересах другої сторони (клієнта)); права та обов`язки адвоката та клієнта; розмір та порядок адвокатських послуг; відповідальність сторін і порядок вирішення спорів; строк дії та порядок його розірвання, припинення; реквізити сторін, їхні підписи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 вказала на те, що аванс - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є грошова сума, яка перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за роботи які мають бути виконані (послуги, які мають бути надані), при цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося. Отже, підставою для повернення адвокатом сплаченого клієнтом за договором про надання правової допомоги авансу гонорару є невиконання адвокатом зобов`язань взятих на себе за договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Судом з`ясовано, що відповідач у справі [PERSON] є адвокатом (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1048, видане 25 жовтня 1996 року Київської міською КДКА, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру адвокатів України (https://erau.unba.org.ua/profile/38874)). Однак у наданому наданому позивачем документі (а. с. 7), який, на його думку, підтверджує факт укладення між сторонами справи договору про надання правової допомоги, не зазначено, хто є клієнтом за договором, відсутній предмет договору, перелік прав та обов`язків адвоката та клієнта, умови щодо розміру і порядку оплати адвокатських послуг та інші істотні умови договору про надання правової допомоги. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] не доведено з покликанням на належні, допустимі та достовірні докази факт укладення ним та [PERSON] договору про надання правової допомоги, а отже і невиконання відповідачем умов такого договору, що є правовою підставою для повернення отриманого авансу. Ураховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачем пред`явлено позов про стягнення з [PERSON] авансу гонорару саме з підстав невиконання відповідачем умов договору про надання правової допомоги, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Водночас суд звертає увагу позивача на те, що згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз ст. 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Наведене свідчить, що [PERSON] за обставин відсутності між ним та [PERSON] договірних відносин управі пред`явити до відповідача кондикційний позов про повернення коштів, отриманих останнім без достатньої правової підстави.

Outcome: dismissed