Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

В серпні 2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просив стягнути з останніх солідарно 21\~700 доларів США, обґрунтовуючи позов тим, що 13 травня 2015 р. він уклав з [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] змішані договори позики та договори поруки, на підставі, яких він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 21\~800 доларів США до 1 липня 2016 р., поручителями якого виступили батьки останнього [PERSON] та [PERSON]. В той же час, станом на день подання позову йому повернули тільки 100 доларів США, що оформили розпискою, тобто в силу ст.ст. 554, 610, 1046, 1049, 1050 ЦК України останні йому станом на день предявлення позову заборгували солідарно 543\~368 грн., які просив стягнути в доларовому еквіваленті. В вересні 2016 р. [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір позики від 13 травня 2015 р., укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині укладення договору поруки, на підставі ст.ст. 203, 230 ЦК України, обґрунтовуючи позов тим, що вона ніколи не укладала договір поруки, про існування якого вона дізналась після отримання копії позовної заяви, з додатками, а до того ніколи про такі гроші з [PERSON] не розмовляли, такі гроші в її присутності останній її сину не передавав. Вказує, що вказані документи підписала, не читаючи, під впливом обману з боку [PERSON], з якою на той момент проживав [PERSON], вважаючи, що підписувала документи на лікування тяжкохворої онуки [PERSON]., з чим допомагала [PERSON]. Крім того, вважає, що у [PERSON] таких грошей не було. В вересні 2016 р. [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір позики від 13 травня 2015 р., укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині укладення договору поруки, на підставі ст.ст. 203, 230 ЦК України, обґрунтовуючи позов тим, що він ніколи не укладав договір поруки, про існування якого він дізнався після отримання копії позовної заяви, з додатками, а до того ніколи про такі гроші з [PERSON] не розмовляли, такі гроші в його присутності останній його сину не передавав. Вказує, що вказані документи підписав, не читаючи, під впливом обману з боку [PERSON], з якою на той момент проживав [PERSON], вважаючи, що підписував документи на лікування тяжкохворої онуки [PERSON]., з чим допомагала [PERSON]. Крім того, вважає, що у [PERSON] таких грошей не було. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 9 вересня 2016 р. зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики в частині договору поруки та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики в частині договору поруки прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та договорами поруки та обєднано їх в одне провадження. В судові засідання не зявлялись [PERSON], [PERSON], [PERSON], інтереси яких представляли представники [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні представник [PERSON] [PERSON] первісний позов підтримала, з підстав зазначених в ньому, а проти зустрічного позову заперечила, обґрунтовуючи свою позицію тим, що в дійсності [PERSON] передавав гроші [PERSON] в сумі 21\~800 доларів США один раз, уклавши з ним два змішані договори позики, з елементами договорів поруки, в яких поручителями виступили [PERSON] та [PERSON], які вільно уклали кожен свій договір та акти приймання-передачі грошей. При цьому, ані боржник [PERSON], ані його поручителі [PERSON], [PERSON] не повернули йому 21\~700 доларів США. Повернули йому 100 доларів США, оформивши це розпискою, яку [PERSON] не підроблював. Вважає, що правила ст. 230 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується, так як згода на лікування дитини не є правочином, а [PERSON] не довела наявність в діях [PERSON] умисел. Вважає, що методом уникнення відповідальності з боку [PERSON] став дарунок квартири онуці. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] заперечували проти первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічних позовів. Суть заперечень проти позову та обґрунтувань зустрічного позову стало те, що волевиявлення не було вільним, а вказані документи підписані під обманом, оскільки: - станом на травень 2015 р. [PERSON] проживав в фактичних шлюбних відносинах з донькою [PERSON] - [PERSON]; - в цей період тяжкою хворобою захворіла донька [PERSON] та онука [PERSON] та [PERSON] - [PERSON]; - [PERSON] займалась лікуванням [PERSON]; - [PERSON], скориставшись довірою з боку [PERSON] та [PERSON] та перебуванням останніх під стресом від хвороби онуки, ввела їх в оману та під виглядом згоди на лікування дитини «підсунула» вказані договори та акти приймання-передачі грошей, бланки яких були не заповнені, а рукописний текст в них появився після того, як вони вже були підписані ними; - таких грошей на передачу позики у [PERSON] не було. Вислухавши пояснення представника [PERSON] [PERSON], відповідача по первісному позову позивача за зустрічним позовом [PERSON], представника [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи № 743/642/13-ц, суд приходить до такого висновку. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків і поняття свободи договору, яка полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. По справі встановлено, що 13 травня 2015 р. між [PERSON], з однієї сторони, як Позикодавцем, [PERSON], з другої сторони, як Позичальником, [PERSON], з третьої сторони, як Поручителем укладено Договір позики, який за своєю структурою являється змішаним договором та складається з декількох елементів, один з яких договір позики, де Позичальник засвідчив умови цієї частини договору, зокрема те, що Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність двадцять одну тисячу вісімсот доларів США (прописом) без сплати відсотків на строк до 1 липня 2016 року, факт чого зафіксовано в тристоронньому Акті-приймання передачі грошей від 13 травня 2015 р.. Інший елемент вказаного договору - договір поруки, за яким відповідач [PERSON] взяв на себе зобовязання перед Позикодавцем за виконання Позичальником всіх зобовязань згідно з умовами даного договору. По справі встановлено, що 13 травня 2015 р. між [PERSON], з однієї сторони, як Позикодавцем, [PERSON], з другої сторони, як Позичальником, [PERSON], з третьої сторони, як Поручителем укладено Договір позики, який за своєю структурою являється змішаним договором та складається з декількох елементів, один з яких договір позики, де Позичальник засвідчив умови цієї частини договору, зокрема те, що Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність двадцять одну тисячу вісімсот доларів США (прописом) без сплати відсотків на строк до 1 липня 2016 року, факт чого зафіксовано в тристоронньому Акті-приймання передачі грошей від 13 травня 2015 р.. Інший елемент вказаного договору - договір поруки, за яким відповідачка [PERSON] взяла на себе зобовязання перед Позикодавцем за виконання Позичальником всіх зобовязань згідно з умовами даного договору. В п. 11 вказаних договорів вказано, що сторони свідчать, що: вони не приховують обставин, які мають значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості Сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. В п. 12 вказаних договорів вказано, що Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. В п. 13 вказаних договорів вказано, що цей договір вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами, права та обов'язки Сторін за даним договором виникають з моменту передання Позикодавцем всієї суми позики Позичальнику. Договір діє до повного виконання сторонами свої зобов'язань за ним. В п. 14 вказаних договорів вказано, що договір укладається у трьох оригінальних автентичних примірниках, по одному для кожної із Сторін. На обґрунтування зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] посилались на те, що кожен з них не укладав вказані змішані договори позики та поруки, так як про це ніколи не вели мови з [PERSON], останній у їх присутності грошей [PERSON] не передавав, а про наявність їх вони дізнались після ініціювання [PERSON] судового процесу. При цьому, вказують, що вони підписували згоду на лікування онуки, а не вказані змішані договори позики та поруки, текст якого від них приховували. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 13 травня 2015 р., укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині укладення договору поруки та про визнання недійсним договору позики від 13 травня 2015 р., укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині укладення договору поруки, то суд враховує, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Судом встановлено, що змішаний договір позики та поруки від 13 травня 2015 р. підписувався [PERSON], [PERSON], [PERSON], в п. 11 якого вказано, що сторони свідчать, що волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. Сторонами визнається та не потребує доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦК України), що змішаний договір позики та поруки від 13 травня 2015 р., який укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] підписувався [PERSON] та [PERSON]. Ч. 2 ст. 218 ЦК України встановлено, що якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Хоча сторонами визнається та не потребує доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦК України), що підпис від імені особи [PERSON] на другій сторінці вказаного договору в графі "Реквізити" в стовпці "Поручитель" вчинений не [PERSON], а іншою особою, проте згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 19 липня 2017 р. рукописний текст "БАРАНОВА [PERSON]." у графі "ПП" в розділі "Реквізити сторін", в стовпчику "Поручитель" вказаного договору виконаний [PERSON], а досліджуваний підпис у графі "Підпис" в розділі "Поручитель" в акті приймання-передачі грошей від 13.05.2015 р. виконаний [PERSON], тому, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 218 ЦПК України, наведені дії свідчать про наявність між сторонами ([PERSON], [PERSON], [PERSON]М.) договірних правовідносин (поручительства), а відтак, за фактичної наявності правовідносин між сторонами, відсутні підстави для визнання недійсним договору позики в частині договору поруки від 13.05.2015 р. на основі ст. 203 ЦК України, так як в п. 11 якого вказано, що сторони свідчать, що волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. Щодо тверджень [PERSON] та [PERSON] на недійсність договорів позики від 13 травня 2015 р укладених між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та між [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині укладення договорів поруки, на підставі ст. 230 ЦК України, то суд враховує таке. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За правовим аналізом ст. 230 ЦК України вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої сторони правочину, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення. В даному випадку, позиція [PERSON] та [PERSON] будується на поясненнях [PERSON], показаннях свідків [PERSON], [PERSON], медичній документації на [PERSON], матеріалах цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини та зводиться до того, що: - станом на травень 2015 р. [PERSON] проживав в фактичних шлюбних відносинах з донькою [PERSON] - [PERSON]; - в цей період тяжкою хворобою захворіла донька [PERSON] та онука [PERSON] та [PERSON] - [PERSON]; - [PERSON] займалась лікуванням [PERSON]; - [PERSON], скориставшись довірою з боку [PERSON] та [PERSON] та перебуванням останніх під стресом від хвороби онуки, ввела їх в оману та під виглядом згоди на лікування дитини «підсунула» вказані договори та акти приймання-передачі грошей; - будучи обізнаними про те на яку суму береться позика, [PERSON] ніколи не підписувала б цих документів. Тобто, [PERSON] та [PERSON] обґрунтовують зустрічний позов саме вчиненням протиправних дій не з боку [PERSON], а з боку доньки останнього [PERSON], яка не є стороною змішаного договору, відтак в даному випадку відсутня така ознака обману, як умисел в діях [PERSON], як сторони правочину. За таких обставин, умисел не з боку сторони правочину виключає застосування ст. 230 ЦК України. Посилання [PERSON], що вони з [PERSON], [PERSON] підписували незаповнені бланки договорів та актів та, що вказані рукописні тексти появились після підписання бланків, суд відкидає з огляду на те, що експертним шляхом не встановлено давність та черговість вчинення рукописних написів на бланках та підписів на них. При тому, що [PERSON] вказала на відсутність коштів на оплату такої експертизи. За таких обставин, у суду немає підстав вважати, що рукописний текст на бланках договорів та актів появився після проставляння підписів на них [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Припущення про те, що у [PERSON] не було таких коштів (21\~800 доларів США) не має правового значення для розвязання спору про визнання договору недійсним. Невчинення рукописних записів та невчинення підпису [PERSON] на розписці від 12.11.2015 р. про повернення 100 доларів США, що встановлено експертним шляхом, то суд вказаний доказ визнає недопустимим та виключає його і складу доказів по справі. Проте, вказане жодним чином не впливає на законність/незаконність договорів позики в частині договорів поруки. За таких обставин, в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 13 травня 2015 р., укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині укладення договору поруки та про визнання недійсним договору позики від 13 травня 2015 р., укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині укладення договору поруки слід відмовити. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору\~на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 24 лютого 2016 року за №6-50цс16. Виходячи з правого аналізу даних норм та матеріалів справи, то суд приходить до висновку, що [PERSON] довів у встановленому, порядку, що він видав [PERSON] одну позику на суму 21\~800 доларів США, яка була забезпечена двома окремими поруками з боку [PERSON] та [PERSON]. Наявність двох окремих договорів позики від 13 травня 2015 р. на одну суму не свідчить про видачу [PERSON] два рази [PERSON] коштів в сумі 21\~800 доларів США, за один з яких поручився [PERSON], а за інший [PERSON]., що не заперечується представником [PERSON] [PERSON]. Судом встановлено, що боржник [PERSON] в установлений строк не повернув [PERSON] позику в сумі, з урахуванням позовних вимог 21\~700 доларів США, відтак [PERSON], як боржник, в силу ст. 625 ЦК України, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно із частиною 2 наведеної норми поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно із частиною 3 наведеної норми особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За таких обставин, перед [PERSON] мають відповідати солідарно, як боржник [PERSON], так і поручителі [PERSON] та [PERSON]. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2, ст. 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від\~19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 21 грудня 2016 р. у справі за № 6-1672цс16. В даному випадку, в п. 5 вказаних договорів позики від 13 травня 2015 р. позика вважається повернутою в момент передання Позикодавцеві грошей готівкою у національній валюті України гривні (чи інше) відповідно до умов даних договорів. Виходячи з того, що [PERSON] просить стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] борг в сумі 21 700 доларів США, а у викладі обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги вказує, що станом на дату подання позову (15.08.2016 р.) за курсом НБУ не сплачена сума боргу в гривневому еквіваленті складає 543 368 грн., суд вважає задовольнити позов та стягнути, в солідарному порядку, з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 543 368 грн. 00 коп., що, в силу ст. 11 ЦПК України не є виходом за межі позовних вимог, як наголошувала в судовому засідання [PERSON]. При вирішенні питання про стягнення судових витрат, судом враховується те, що: - [PERSON] являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), тому був звільнений, в силу закону, від сплати судового збору при зверненні до суду, а відтак, за правилами ст. 88 ЦПК України, судовий збір стягується в дохід держави в дольовому порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] з кожного в розмірі 1 811 грн. 23 коп.; - за актами здачі приймання висновку судово-почеркознавчої експертизи від 19 липня 2017 р., [PERSON] та [PERSON] кожен за проведення експертизи сплатили по 2376 грн., а відтак з огляду на зміст ухвали про призначення такої експертизи та з огляду на те, що поставлені [PERSON] та представником [PERSON] [PERSON] питання на експертизу дали результат, то на користь [PERSON] стягується в дольовому порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] витрати, пов'язані із проведенням судово-почеркознавчої експертизи по 726 грн. з кожного, а на користь [PERSON] з [PERSON] стягуються витрати, пов'язані із проведенням судово-почеркознавчої експертизи в сумі 2 178 грн..

Outcome: approved