Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який просив задовольнити з підстав визначних в позовній заяві. 02.06.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду на 20.07.2015 року. 13.07.2015 року позивачем до суду була подана заява про збільшення позовних вимог і просить стягнути солідарно [PERSON], [PERSON] на користь Кредитної Спілки «ІСТОК» заборгованості за кредитним договором в розмірі 143 484,64 грн. (сума не повернутого кредиту - 39 857,01 грн.; сума несплачених відсотків - 57 618,97 грн.; сума інфляційних нарахувань - 46 008,66 грн.). 20.07.2015 року відповідачі в судове засідання не з'явились, повноважних представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, не зважаючи на те, що були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. 20.07.2015 року розгляд справи відкладено на 04.09.2015 року. 04.09.2015 року відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, повноважних представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, не зважаючи на те, що були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст..77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. 27 червня 2014 року між КРЕДИТНОЮ СПІЛКОЮ "ІСТОК" (Позивач) і членом КРЕДИТНОЇ СПІЛКИ "ІСТОК" [PERSON] (Позичальник/Відповідач-І) був укладений Кредитний договір №ДК2-193 (надалі - Кредитний договір), за умовами п. 1.1. якого йому був наданий кредит в сумі 40001,00 грн. Строк користування кредитом встановлено до 27.06.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором 27 червня 2014 року КРЕДИТНА СПІЛКА "ІСТОК" уклала з [PERSON] (Відповідач-2) Договір поруки №ДК2-193 ДП1 (надалі - Договір поруки ). В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем 1 умов кредитного договору у нього станом на 31.12.2015 року, виникла заборгованість у розмірі 143 484,64 грн., яка складається з: -сума не повернутого кредиту - 39 857,01 грн.; -сума несплачених відсотків - 57 618,97 грн.; -сума інфляційних нарахувань - 46 008,66 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу 1 кредит в розмірі 40 001,00 грн. Однак, в порушення умов Кредитного договору в частині обов'язку забезпечувати погашення грошових зобов'язань згідно графіку погашення кредиту відповідач 1 належним чином не виконав, в зв'язку з чим у виникло прострочене зобов'язання з погашення кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. 09.09.2014 року у зв'язку з вище викладеним та порушенням умов вимог п. 6.1, 6.2, згідно п.п 6.2.1-6.2.3 Кредитного Договору, позивачем на адресу відповідача 1 (фактична адреса: [ADDRESS] та адресу реєстрації: [ADDRESS] направлено лист - попередження (вих. № 728 та № 727) про наявність заборгованості та з вимогою погашення. Зазначені листи було вручено 19.09.2014 року особисто відповідачу l під підпис. Також, 09.09.2014 року на підставі п. 1.4, Договору поруки, позивачем на адресу відповідача 2 (фактична адреса: [ADDRESS]) направлено лист - попередження (вих. № 730) про наявність заборгованості у відповідача l та з вимогою погашення кредиту. Вказаний лист було отримано особисто відповідачем-2. Проте, зазначені листи залишились без виконання та відповіді. 07.10.2014 року позивачем відповідачу l (фактична адреса: [ADDRESS] та адресу реєстрації: [ADDRESS]) направлено лист \-повідомлення про звернення до суду (вих. № 784 та № 783), але листи було повернуто Укрпоштою з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання". 07.10.2014 року позивачем відповідачу 2 (фактична адреса: [ADDRESS]) направлено лист - повідомлення про звернення до суду (вих. № 786). Вказаний лист було отримано особисто відповідачем 2 (копія повідомлення Укрпошти додається). 30.03.2015року відповідачем 1 було написано заяву, в якій зобов'язується сплачувати щомісячно від 3000грн. до 5000грн. до 10 числа кожного місяця до повного погашення зобов'язань по кредитному договору. Однак, станом на 12.05.2015р. ні позивачем ні поручителем жодного платежу не було здійснено. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом у даній справі. Відповідно до п.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд відзначає, що зазначені вище договори підписані в двосторонньому порядку сторонами без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнані недійсними. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, факт наявності заборгованості у відповідача 1 перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем 1 не спростований тому позовні вимоги щодо стягнення боргу, що складає сума не повернутого кредиту - 39 857,01 грн.; сума несплачених відсотків - 57 618,97 грн., визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України). Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 540 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Статтею 541 Цивільного кодексу України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України). З огляду на зазначене вимога про солідарне стягнення є правомірною. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року справа № 6-113 цс 14). Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідачів інфляційних нарахувань в розмірі 46008,66 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачами.

Outcome: approved