Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду через систему «Електронний суд» з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] , в якому просила визнати договір купівлі-продажу частки нежилого приміщення недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що 29 квітня 2004р. відповідач [PERSON] без її відома прийняв рішення і зробив відчуження на користь [PERSON] 7/20 частки нежитлового приміщення будівлі В-3, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка на теперішній час належить [PERSON] . Договір купівлі-продажу частки нежилого приміщення, реєстровий номер 698 від 29 квітня 2004р., був укладений на підставі нотаріально посвідченої довіреності за № 2-2287. Вона не давала доручення [PERSON] на розпорядження та відчужування належної їй частки нерухомого майна. Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 27.08.2007р. по справі №41/6, довіреність №2-2287 від 17.10.2003р., визнана недійсною з моменту її реєстрації, тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу частки нежилого приміщення реєстр №698 від 29.04.2004 року. Позивач [PERSON] в судові засідання не з?явлался, надсилала заяви суду про відкладення розгляду справи. Відповідач [PERSON] неодноразово повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи належним чином, суду надсилав заяви про перенесення розгляду справи у зв?язку із зайнятістю в іншому судовому зсіданні. Численні клопотання про відкладення розгляду справи суд розцінює як мету затягування судового процесу та не вбачає правових підстав на його відкладення у черговий раз. При цьому суд враховує, що позивач та відповідач мали достатній як час, так і можливість на представлення своїх аргументів щодо заявлених вимог, як це передбачено вимогами ЦПК України та приписами ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод, а тому вважає можливим розглянути справу у їх відсутність. Третя особа [PERSON] про день, час, місце розгляду справи повідомлялася належним чином, суду про причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надавала. Третя особа [PERSON] в особі представника адвоката Царьової О.С. подала до суду письмові пояснення щодо заперечень відносно позовних вимог, в яких зазначає, що позивачкою умисно неправильно визначений суб`єктний склад сторін спору з метою позбавити [PERSON] та власника спірного майна ,в даний час [PERSON] , їх процесуальних прав.Так, у своєму позові позивачка просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - 7/20 часток (2067,5 кв.м) нежитлових приміщень будівлі В-3, розташованої по [ADDRESS] , посвідченого 29.04.2014 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Мошенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №698. Цей договір в силу вимог закону є двостороннім, та сторонами цього договору є: продавець в особі [PERSON] , який діяв на підставі доручення [PERSON] , та покупець [PERSON] .Таким чином, відповідачами у справі з позовом [PERSON] , про визнання недійсним двостороннього договору (купівлі-продажу) мають бути обидві сторони цього договору, оскільки у разі обгрунтованості і доведеності позовних вимог, рішення суду про задоволення позову тягне настання певних наслідків для обох сторін і продавця майна, і покупця цього майна. Так, суб`єктний склад сторін справи визначається безпосередньо позивачем при поданні позову до суду, таким чином, законодавцем чітко визначено, що заміна відповідача та залучення співвідповідача поставлені у пряму залежність від наявності клопотання позивача про це. [PERSON] , зловживаючи своїми своїми процесуальними правами позивача, умисно не зазначила другу сторону оскаржуваного договору в якості другого відповідача у справі за своїм позовом, а, враховуючи, що позов нею поданий через ЄСІТС та вона не братиме безпосередньої участі в судовому засіданні, оскільки постійно мешкає в Канаді. Зазначені умисні дії позивача позбавляють [PERSON] та [PERSON] процесуальних прав сторони в цивільному процесі, зокрема права на подачу заяви про застосування позовної давності у даному спорі, пропуск якої є очевидним. Також зазначено, що додана до позовної заяви ксерокопія рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській організації «Український правовий союз» від 27.08.2007 року по справі №41/6 , окрім того, що саме рішення є незаконним та суперечить законодавству, ще й викликає обґрунтовані сумніви у його справжності. Щодо вказаного рішення також зазначено, що з огляду на висновки Конституційного Суду України наведені у його рішенні від 10.01.2008 у справі №1-3/2008 (№1-рп/2008) (справа про завдання третейського суду), згідно чинного законодавства певне питання вирішується «судом», «у судовому порядку», «на підставі рішення суду» слід вважати, що йдеться про державні суди.До аналогічного правового висновку прийшов Вищий господарський суд України у постанові від 21.06.2010 у справі №1/5пд.Наведене також підтверджується наданим у ст. 2 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» визначенням поняття «суд», відповідно до якого це відповідний орган судової системи держави, на відміну від поняття «третейський суд» - одноособовий арбітр або колегія арбітрів.Враховуючи викладене та з огляду на умови ч. 3 ст. 215 ЦК України виключно державними судами розглядаються спори щодо визнання правочину недійсним.Вказані висновки суду цілком відповідають правовій позиці Верховного Суду України, наведеній у листі від 11.02.2009 «Практика застосування судами Закону України «Про третейські суди».Так, у вказаному листі Верховний Суд України зазначив, що згідно з п. 7 ст. 6 Закону N1701-IV третейські суди не можуть розглядати справи, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України. Таким чином, якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується "судом", "у судовому порядку", "на підставі рішення суду" тощо, слід вважати, що йдеться про державні суди. Отже, відповідні питання не підлягають розгляду у третейських судах. Таким чином, виключно державними судами розглядаються справи щодо землі (відповідно до положень Земельного кодексу України (далі - ЗК), зокрема ч. 2 ст. 158 ЗК, за якою виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей); щодо визнання правочину дійсним або недійсним (відповідно до положень ЦК (зокрема, ч. 2 ст. 218, ч. 3 ст. 215 та ін.); щодо житла (відповідно до положень Житлового кодексу України (зокрема ст. 109 цього Кодексу); щодо самочинного будівництва (відповідно до положень ЦК (зокрема, ст. 376) тощо. Таким чином, рішення третейського суду від 27.08.2007 року є очевидно незаконним. З приводу доданої до позовної заяви копії договору купівлі-продажу нерухомого майна зазначено, щодо існування певних сумнів, оскільки цей договір містить виправлення, природа яких є незрозумілою та виконані невідомою особою у невизначений час. Рух справи: Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31.07.2019р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу частки нежилого приміщення недійсним, залишено без руху та надано позивачці термін для усунення вказаних недоліків у відповідності до ч. 2\~ст. 185 ЦПК України.\~ Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.08.2019р. відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.10.2019р. провадження у цивільній справі було зупинено до прийняття рішення Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 814/1070/19 за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 лютого 2020р. у справі за заявою [PERSON] про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Український правовий союз" від 27 серпня 2007 року в справі № 41/6 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсною довіреності. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.12.2020р.поновлено провадження у цивільній справі за [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] , про визнання договір купівлі-продажу недійсним. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.06.2021 провадження у справі № 263/11363/19 зупинено до набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 березня 2021 року у цивільній справі № 266/6362/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Друга Маріупольська державна нотаріальна контора та [PERSON] , про визнання недійсною довіреностівід 17.10.2003 року, реєстровий номер 2-2287. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.10.2021р.поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] та [PERSON] , про визнання договір купівлі-продажу недійсним та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15.11.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначена справа до судового розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч.2ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - 7/20 часток (2067,5 кв.м) нежитлових приміщень будівлі В-3, розташованої по [ADDRESS] , посвідченого 29.04.2014 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Мошенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №698. Сторонами вказаного договору є продавець в особі [PERSON] , який діяв на підставі доручення [PERSON] , та покупець [PERSON] . Таким чином, відповідачами у справі за позовом [PERSON] про визнання недійсним двостороннього договору (купівлі-продажу) мають бути обидві сторони цього договору, оскільки у разі обгрунтованості і доведеності позовних вимог, рішення суду про задоволення позову тягне настання певних наслідків для обох сторін і продавця майна, і покупця цього майна. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №175500507 від 29.07.2019р., яка додана до позовної заяви, власником спірного приміщення є [PERSON] . Однак, у позовній заяві [PERSON] зазначає відповідачем лише продавця, який діяв від її імені на підтсаві нотаріально посвідченої довіреності -Трутельницького С.С. Так, суб`єктний склад сторін справи, який визначається безпосередньо позивачем при поданні позову до суду визначений невірно, що відповідно до судової практики є підставою для відмови у задоволенні позову ( лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Суд звертає увагу, що в позовній заяві [PERSON] зазначає, що купівлю-продаж було оформлено Договором купівлі-продажу частки нежилого приміщення Реєстр. № 698 від 29 квітня 2004 року на підставі Довіреності №2-2287 від 17.11.2003 року. Однак, з копії довіреності та договору купівлі-продажу, який оскаржується вбачається, що довіреність посвідчена 17.10.2003р. Оскільки підставою визнання недійсним правочину позивач посилається на відсутність згоди на розпорядження та відчужування належної їй нерухомості , а також визнання довіреності № 2-2287 від 17.10.2003р., яка визнана недійсною з моменту її реєстрації рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 27.08.2007 року по справі № 41/6, судом досліджені наступні рішення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04 квітня 2011р. по цивільній справі №2-92/11 у задоволенні позову [PERSON] до комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа: публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», про визнання спільної часткової власності на 2/100ч., або 67,7 кв.м. нежилих приміщень будівлі літ В-4, розташованої в [ADDRESS] , відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області від 31.08.2011р., справа №22ц-1128-2011р., апеляційну скаргу [PERSON] [PERSON] відхилено, а рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04.04.2011р. залишено без змін. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25.02.2020р., по справі № 814/1070/19, заяву [PERSON] про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 27.08.2007р. в справі 41/6 задоволено. Рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 27.08.2007 року в справі №41/6 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсною довіреності бланк ВАР №562134, реєстраційний №2-2287 від 17.10.2003 року скасовано. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.07.2020р., справа № 814/1070/19, Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25.02.2020р. змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 18.03.2021р., по справі № 266/6362/20 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Друга Маріупольська державна нотаріальна контора, [PERSON] , про визнання недійсною довіреності від 17.10.2003р., реєстровий номер 2-2287, - відмовлено повністю. Постановою Донецького апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 23.09.2021р., ЄУН 266/6362/20 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.03.2021р. залишено без змін. Таким чином, відповідно до положень ст.ст.12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що довіреність від 17.10.2003р., посвідчена Другою Маріупольською державною нотаріальною конторою за реєстраційним №2-2287, відповідно до якої [PERSON] в інтересах [PERSON] 29 квітня 2004р. було укладено договір купівлі-продажу частки нежилого приміщення на користь [PERSON] у встановленому законом порядку не визнана недійсною. Інших доказів на обгрунтування позовних вимог, окрім посилання на рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїській громадській організації «Українській правовий союз» від 27.08.2007р. по справі №41/6 яке скасовано, та посиланні на судові справи, у якіх відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог, не надано. Відповідно до п.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає прави не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст.76,77,79,80 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ЦК\~передбачено засади захисту права власності. Зокрема, згідно зі\~ст. 387 ЦК\~власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до ч. 1\~ст. 388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні\~ст. 388 ЦК\~можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями\~215,\~216 ЦК. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтями\~387,\~388 ЦК, які дають право витребувати майно в набувача Відповідно до\~ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач згідно\~ст. 10 ЦПК\~зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна. Частиною першою\~ст.15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до ч.1\~ст.11 ЦК України\~цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст.316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 1, 2\~ст. 203 ЦК України). Згідно із положеннями\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі\~статтею 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зважаючи на презумпцію правомірності правочину та диспозитивність цивільного процесу, на позивача покладається обов`язок щодо доведення того, що під час укладення спірного договору позивачка не мала волевиявлення на вчинення правочину, а також, що її представник перевищив свої повноваження за спірним правочином щодо реалізації майна. Між тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту. На підставі наведеного суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed