Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс", третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову позивач вказав, що 19.06.2007 року між ним та АКБ "ТАС-Комерцбанк" було укладено кредитний договір № 0703/0607/71-177, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 45000 доларів США для придбання нерухомості. В той же день він придбав квартиру [ADDRESS], загальною площею 76,5 кв.м Примірник оригіналу договору купівлі-продажу залишився у представника банку, оскільки 19.06.2007 року вказану спірну квартиру він передав в іпотеку банку для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Між сторонами за кредитним договором був укладений іпотечний договір № 0703/0607/71-177-Z-1 від 19.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1533. До 2010 року зобов'язання позивач виконував належним чином, проте в подальшому у нього утворилась кредитна заборгованість. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2010 року у справі № 2-1696/10 за позовом ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ "ТАС-Комерцбанк" звернуто стягнення на вказану квартиру шляхом її продажу для погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 391099,90 грн. Про ухвалення такого рішення відомо ТОВ ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс", про що свідчить його звернення до суду в 2015 року із заявою про видачу виконавчого листа та поновлення сроку для його пред'явлення та відповідної ухвали суду від 12.02.2015 року. В жовтні 2016 року від представника ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс" ним було отримано устну інформацію про те, що ПАТ "Сведбанк" на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року відступило ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс" право вимоги заборгованості за кредитним договором і компанія, взяла квартиру у власність на підставі іпотечного договору. 21.10.2016 року ним отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що 02.10.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення (індексний номер 24986044 від 02.10.2015 року 14:34:05) про реєстрацію права власності на квартиру в [ADDRESS], загальною площею 76,5 кв.м за ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс", код ЄДРПОУ 38004195, адреса: м.Київ, пр. Московський, буд. 28-а, на підставі договору іпотеки № 1533 від 19.06.2007 року, про що 02.10.2015 року в 13.48.17 внесено запис до державного реєстру № 11441688. Вважає, що належне йому майно незаконно зареєстроване за ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс". Позивач посилається на те, що під час прийняття вказаного рішення державним реєстратором порушено вимоги законодавства України, яким регулюється порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: - стаття 25 Закону України "Про іпотеку" - будь-якого письмового повідомлення про намір ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс" як іпотекодавця, про взяття предмету іпотеки у власність він не отримував; - стаття 24 Закону України "Про іпотеку" - жодного повідомлення від ПАТ "Сведбанк" - сторони за іпотечним договором, про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням він не отримував; - стаття 37 Закону України "Про іпотеку" - іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності - жодних відомостей про проведення такої оцінки і вартість майна мені не надсилалось. - Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" - «звернення стягнення на майно боржника відбулось в період дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті - Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ст.3 ч. 5 - Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя ч.5 ст.3. Просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., індексний номер 24986044 від 02.10.2015 року 14.34.05 про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс", номер запису за №11441688 від 2.10.2015 року. В судовому засіданні адвокат [PERSON] надав пояснення по суті викладених позовних вимог, просив їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс" заперечував проти позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Третя особа: приватний третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна в судове засідання не з`явилась, надала суду копії документів та матеріали реєстраційної справи щодо спірного нерухомого майна. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного. 05 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 19.06.2007 року між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0703/0607/71-177, на підставі якого позивач отримав кредит у розмірі 45000 доларів США, для придбання нерухомого майна. В той же день позивач придбав квартиру [ADDRESS], загальною площею 76,5 кв.м. 19.06.2007 року між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 0703/0607/71-177-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1533, згідно якого позивач в забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором передав в іпотеку банку належну йому квартиру [ADDRESS]. У зв`язку з тим, що [PERSON] не виконував взяті на себе зобов`язання рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2010 року у справі № 2-1696/10 за позовом ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ "ТАС-Комерцбанк" до [PERSON] звернуто стягнення на вказану квартиру шляхом її продажу для погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 391099,90 грн. В жовтні 2016 року позивачем від представника ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс" було отримано устну інформацію про те, що ПАТ "Сведбанк" на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року відступило ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс" право вимоги заборгованості за кредитним договором і компанія, взяла квартиру у власність на підставі іпотечного договору. 21.10.2016 року позивачем отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що 02.10.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення (індексний номер 24986044 від 02.10.2015 року 14:34:05) про реєстрацію права власності на квартиру в [ADDRESS], загальною площею 76,5 кв.м за ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс", код ЄДРПОУ 38004195, адреса: м.Київ, пр. Московський, буд. 28-а, на підставі договору іпотеки № 1533 від 19.06.2007 року, про що 02.10.2015 року в 13.48.17 внесено запис до державного реєстру № 11441688. На адресу позивача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» надіслав вимогу про погашення боргу, що підтверджується свідоцтвом, яке посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є. 15 вересня 2015 року. Вищевказане свідоцтво посвідчує, що наявність заборгованості підтверджувала порушення боржником умов Кредитного Договору та невиконання основного зобов'язання за цим Договором, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. За таких умов ТОВ «ФК «Вектор Плюс» вимагало дострокового виконання основного зобов'язання а кредитним договором, посвідченим 19 червня 2007 року, Несмашною О.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим № 1533. Заява була передана цінним рекомендованим листом із зворотнім повідомленням через - Державне підприємство «Укрпошта» та повернуто за закінченням терміну зберігання. 02.02.2016 року представниками ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було здійснено запланований виїзд до позивача, з метою урегулювання відносин з приводу реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а саме запропоновано скористатись першочерговим правом та викупити квартиру. Проте, позивач ігнорував спроби позасудового врегулювання відповідних правовідносин. Позивач вважає, що належне йому майно незаконно зареєстроване за ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс". Частиною 1 статті 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудовоґо врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч. 2 ст. 36 Закону України "Про іпотеку"). При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною 3 статті 36 Закону України "Про іпотеку". За приписами ч. 3 от. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержатеяя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, Зі змісту договору іпотеки від 19 червня 2007 року (пункт 12.3 Договору) вбачається, що сторони договору дійшли згоди, щодо способу задоволення вимог іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заявник іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки. Згідно п.1 ч.1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Пунктом 2 ч. 1 ст. 10 Закону визначено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 50 Закону України "Про нотаріат" нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржується до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або підставою для звернення особи за захистом цього способу захисту. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з норм ст. 516 та ст. 517 ЦК України, повідомлення боржника про переуступку права вимоги має інформаційний характер і до нього ніяких доказів про відступлення права вимоги новий кредитор надавати не повинен. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України боржник має бути повідомлений про проведену заміну кредитора. Однак цією нормою не встановлено вимог до такого повідомлення, а передбачено лише те, що воно має бути письмовим. При цьому, саме отримання чи не отримання такого Повідомлення ніяким чином не відобразилось на їх зобов'язаннях щодо погашення заборгованості. Згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України наслідком неповідомлення боржника про проведену заміну кредитора у зобов'язанні є лише те, що боржник може виконати свої зобов'язання первісному кредитору і таке виконання буде вважатися належним. Однак, до сьогодні такі зобов'язання не виконуються. Весь період, після отримання грошових коштів від банку за договором кредиту для боржника існує кредитор і він не звільняється від виконання своїх зобов'язань в цілому. До моменту отримання від нового кредитора витребуваних документів боржник може не платити саме новому кредитору, але не звільняється від виконання своїх зобов'язань на користь первісного кредитора, і закон захищає боржника лише тим, що визнає виконання первісному кредитору належним. Тобто, зобов'язання позивача погасити заборгованість зберігається незалежно від підписання Договору факторингу та Договору про відступдення прав за іпотечними договорами. На держаного реєстратора не покладено обов'язку перевірки надсилання повідомлення про відступлення прав вимоги до боржника, оскільки державний реєстратор перевіряє лише наявність даного відступлення у Державному реєстрі. Відповідно до запису про іпотеку зазначено, що договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки року посвідчено приватним нотаріусом та внесено до Державного реєстру. Відповідно до п. 38 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 10.09.2003 року № 1440, для проведення оцінки майна застосовуються такі основні методичні підходи: витратний (майновий - для оцінки об'єктів у формі цілісного майнового комплексу та у формі фінансових інтересів); дохідний; порівняльний. Пунктом 15 Національного стандарту № 1 передбачено, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об'єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні грунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Порівняльний підхід ґрунтується на врахуванні принципів заміщення та попиту і пропонування. Порівняльний підхід передбачає аналіз цін продажу та пропонування подібного майна з відповідним коригуванням відмінностей між об'єктами порівняння та об'єктом оцінки. Отже, порівняльний метод оцінки майна не передбачає необхідності виходу оцінщика на об'єкт оцінки, а значить оцінка нерухомого майна була проведена відповідно до вимог чинного законодавства. Оцінка нерухомого майна була проведена відповідно до вимог чинного законодавства та міститься в реєстраційній справі. Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дій цього Закону: 1\ не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: -таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позйчадьника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; -загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2)не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3)кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, па користь (у власність) іншої особи. Позивач наполягає на тому, що квартира щодо якої прийнято спірне рішення підпадає під всі встановлені законом ознаки, тому відповідач вчинив державну реєстрацію прав за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» протиправно. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивач, застосовуючи Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» посилається на те, що квартира відносно якої було прийнято оскаржуване рішення є його єдине житло. Проте, відповідно до інформаційної довідки № 81088027 від 23.02.2017 року, крім даної квартири, на праві приватної власності за позивачем зареєстрований жилий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких орав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Верховним Судом України в постанові від 30.09.2015 року зазначено, що згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Закон N 1304-VII) протягом дії цього Закону (Закон N 1304-VII) інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є дише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавшв, які підпадають під дію положень цього Закону (Закон N І 304-УИ) на період його чинності. Законом України «Про виконавче провадження». встановлений порядок примусового виконання рішень. Відповідно до ст. 2 вказаного закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Статтею 17 Закону не віднесено договір іпотеки або відповідне іпотечне застереження до переліку виконавчих документів, на підставі яких здійснюється примусове виконання рішень. Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. За змістом положень статті 36 Закону України "Про іпотеку" відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з пунктом 12.3. договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про наявність згоди (в т.ч. іпотекодавця) на те. що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в той чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України "Про іпотеку". Позивачем не надано доказів того, що договір іпотеки був ним оспорений. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Договір іпотеки був укладений позивачем добровільно та без жодного примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, про що свідчить відсутність жодного рішення суду про скасування зазначеного договору як в цілому, так і в частині. Отже, укладаючи іпотечний договір, позивач надав згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин. Таким чином, посилання позивача на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу протиправності спірного рішення є безпідставним.

Outcome: dismissed