Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі за текстом - Товариство) звернулось до суду з позовом до [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) та просило сягнути з останнього заборгованість за кредитним договором № 7111146316 від 10.05.2016 року у розмірі 12647,69 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 10.05.2016 року [PERSON] подав до ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» Заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та Заяву № 7111146316 від 10.05.2016 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», підписанням якої підтвердив згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» становлять кредитний договір, а також, що отримав примірник Кредитного договору та погодив отримати шляхом роздрукування з веб-сайту кредитодавця www.kreditmarket.ua умови отримання кредитів від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень». Відповідно до Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» умови разом із заявою про приєднання і заявою на отримання кредиту становлять кредитний договір. 30.07.2018 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та Товариством було укладено Договір відступлення права вимоги № 20180730, згідно з яким ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передає (відступає) Товариству за плату, а Товариство приймає належні ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» права грошової вимоги до боржників за Кредитними Договорами вказаними у Реєстрі боржників, укладеними між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» боржниками. Згідно п. 1.2. Договору відступлення прав вимоги, внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованості за цим Договором, ТОВ "ФК "ЄАПБ" заміняє ТОВ "ФК "ЦФР" у Кредитних Договорах, що входять до Портфеля Заборгованості та відповідно вказані у Реєстрі Боржників, та набуває прав грошових вимог ТОВ "ФК "ЦФР" за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників за Кредитними договорами. Відповідно до Реєстру Боржників за кредитними договорами, укладеними між Позичальником та ТОВ "ФК "ЦФР" (далі - Реєстр Боржників) - Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги №20180730 від 30.07.2018 (витяг з Реєстру Боржників додається), ТОВ «ФК» ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 12647,69 грн., з яких: 5044,36 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 0,83 грн. - сума заборгованості за відсотками; 4667,35 грн. - сума заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом); 2935,15 грн. - сума заборгованості за пенею. На виконання п. 6.6. Договору відступлення прав вимоги, згідно вимог ст. ст. 512 - 514, 516 ЦК України, на адресу Відповідача, зазначену в Кредитному договорі, простою кореспонденцією через відділення УКРПОШТИ від імені ТОВ "ФК "ЦФР" направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ "ФК "ЄАПБ" (копія повідомлення додається). Згідно з умовами Кредитного договору позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому Кредит в строки, передбачені Кредитним договором. У зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов Кредитного договору, позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача було направлено Повідомлення про порядок погашення заборгованості по Кредитному договору та включення персональних даних відповідача до бази персональних даних разом з вимогою про погашення загальної суми боргу (копія повідомлення додається). Всупереч умовам Кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив - одного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК» ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 30.07.2018 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед Товариством за кредитним договором № 7111146316 від 10 травня 2016 р. в сумі 12647,69 грн. Ухвалою суду від 18.05.2020 р. провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з призначенням судового засідання на 22.06.2020 р. У судове засідання 22.06.2020 року відповідач не з`явився, розгляд справи було відкладено на 15.07.2020 року та здійснено оголошення про виклик відповідача. Ухвалою суду від 15.07.2020 року судове засідання вкотре було відкладено через неявку відповідача та відсутністю повідомлень про його належне сповіщення. У судове засідання 11.08.2020 року позивач не з`явився, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань за кредитним договором та його умов, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач 11.08.2020 року в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення та оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: bd.od.court.gov.ua. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України, визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 10.05.2016 року відповідач підписав Заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», згідно з якою ознайомившись з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», засвідчив своє волевиявлення на приєднання до зазначених умов. Суд звертає увагу на те, що вказана заява не може розцінюватись як договір у розумінні положень Глави 52 ЦК України, оскільки така Заява не породжує жодних прав та обов`язків для обох сторін. В той же день, 10.05.2016 року відповідач підписав Заяву № 7111146316 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» у сумі 5 870,30 гривень. Пунктом 4 вказаної Заяви № 7111146316 встановлено наступне: згоден з тим, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] як позичальником; умови кредитного договору, зокрема, умови про сукупну вартість кредиту/кредитів, [PERSON] роз`ясненні та зрозумілі; ознайомився з кредитним договором до його укладення і згоден з усіма його умовами; примірник заяви [PERSON] отримав; умови отримання кредитів від ТОВ «ФК «ЦФР» згоден отримати шляхом роздрукування з веб-сайта кредитодавця www.kreditmarket.ua; [PERSON] зобов`язується виконувати кредитний договір і регулярно ознайомлюватися з його змінами на зазначеному веб-сайті. У відповідності до пункту 2 Заяви № 7111146316, строк, на який надається кредит, становить 36 місяців - 3 роки. Згідно з графіком платежів, що додається позивачем, датою останнього платежу відповідача за договором є саме 10.05.2019 року, тобто через три роки. 30.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення права вимоги №20180730, про що поштовою кореспонденцією повідомлено відповідачку. З наданих до позову документів вбачається, що позивач має Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ФК № 183 та Статут ТОВ «ФК «ЄАПБ». Позивач стверджує, що в супереч умовам Кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права вимоги до відповідача, тобто після 30.07.2018 року, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки Товариства, ні на рахунки попереднього кредитора, хоча строк дії договору не закінчився. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. З огляду на те, що стало підставою для виникнення між сторонами зобов`язальних відносин суд більш детально вивчає підписані відповідачем документи та надає їм правову оцінку виходячи з наступних норм законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. В даному випадку розробником такого договору був ТОВ «ФК «ЦФР». Своєю постановою від 03.07.2019 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, в даному випадку фінансовою установою, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку - відповідачка) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК Україниза, оскільки відсутні підтвердження того, що Умови отримання кредитів, що розміщені на офіційному сайті ТОВ «ФК «ЦФР» (www.kreditmarket.ua) не змінювались самим ТОВ «ФК «ЦФР» та позивачем в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг обґрунтувати розмір розрахунку з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Тобто, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови отримання ним кредиту, відсутність у Заяві № 7111146316 домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий позивачем розрахунок заборгованості не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява N 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява N 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява N 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява N 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява N 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови отримання кредитів це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ТОВ «ФК «ЦФР» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками, за щомісячними процентами та пенею, виходячи з ненадання позивачем належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги. В той же час, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 10.05.2016 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, містить строк повернення кредиту - 10.05.2019 року. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті по сьогоднішній день, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 5 044,36 гривень. Як вбачається з наданого платіжного доручення № 3337 від 23.04.2020 року позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 2102 грн. 00 коп., що підлягає відшкодуванню, при цьому суд враховує роз`яснення надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. №39 постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Зібрані у справі докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення позову частково, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача 5 044,36 грн. заборгованості за кредитним договором, судового збору в сумі 2102,0 грн., сплаченого позивачем при подачі позовної заяви до суду.

Outcome: partial