Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

У липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сімї Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком. Свої вимоги обґрунтував тим, що 16.06.2017 року зареєстрував шлюб з [PERSON] у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON], [INFO]. Протягом останнього часу їх сімейне життя не склалось, що в кінцевому результаті призвело до припинення між ними шлюбних відносин. Донька залишилась проживати з ним та він має бажання проживати надалі разом з дитиною. Тому просив суд розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], 16.06.2017 року у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області; визначити місцем проживання дитини [PERSON], [INFO], місце проживання або реєстрації її батька [PERSON] за фактичною адресою проживання. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.07.2018 року роз'єднано позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.08.2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей та сім»ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області про визначення місця проживання дитини та розпочато підготовче провадження. 13 вересня 2018 року до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком та розгляд справи у її відсутності. Заява посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Цебровою Л.М. та зареєстрована в реєстрі за №414. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.09.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 26.10.2018 року. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Просили суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач заперечувала проти позовних вимог. Суду пояснила, що попередню заяву про визнання позову подавала, оскільки раніше не мала постійного місця проживання. На даний час має постійне місце проживання, має громадянського чоловіка, з яким проживає однією сім'єю. У судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей та сім»ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області не з'явився. Направили до суду листа про розгляд справи у відсутності їх представник за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що 16 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER]. Від сумісного проживання у [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про її народження серія [NUMBER]. У судовому засіданні з'ясовано, що [PERSON] та [PERSON] припинили стосунки, малолітня [PERSON] проживає з батьком. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] суд виходить з таких обставин. Ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 08 січня 2009 року у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" та рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Зібрані докази свідчать про те, що [PERSON] постійно піклується про дитину, турбується про її здоров'я, бере участь у духовному та фізичному розвиткові. За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов'язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об'єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об'єднаних територіальних громад. У висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 16 серпня 2018 року №В 137405.2995.2 зазначено, що орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], 11.12.2015 року разом з батьком. У висновку також зазначено, що [PERSON] була присутньою 07 серпня 20918 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини та не заперечувала проти визначення місця проживання доньки з батьком. Батько - [PERSON] працює в ТОВ «ЕЛО ПАК» на посаді слюсара-складальника. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 10.07.2018 року наданого депутатом Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за адресою: [ADDRESS], встановлено, що житловий будинок займає житлову площу 170 кв.м., умови проживання задовільні. Окрім того, 13 вересня 2018 року до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком та розгляд справи у її відсутності. Заява посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Цебровою Л.М. 01 серпня 2018 року та зареєстрована в реєстрі за №414. П. 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов'язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, вказано, що під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком [PERSON] та визначає місце проживання дитини за конкретною адресою - [ADDRESS], що унеможливить маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого матір дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, сформульованій у постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-15цс17, та правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 травня 2018 року у справі №607/1091/16-ц).

Outcome: approved