Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська Факторингова Компанія» звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення з них у солідарному порядку на свою користь заборгованості за кредитним договором № CL-900/149/2008 від 10 жовтня 2008 року у розмірі 38014 гривень 76 копійок та судового збору. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином, але у судове засідання не зявились. Представник позивача та представник відповідачів подали заяви, якими просили розглядати справу без їх участі. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідачів, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась. Позиція позивача полягала у тому, що на підставі договору про відступлення прав вимоги, який ним було укладено 12 жовтня 2016 року з публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», він придбав у останнього право вимоги до [PERSON] щодо сплати ним боргу за кредитним договором №CL-900/149/2008 від 10 жовтня 2008 року та право вимоги до [PERSON] щодо сплати боргу за вказаним договором у солідарному порядку, на підставі договору поруки №SR-900/149/2008 від 10 жовтня 2008 року. І оскільки [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором щодо повернення кредиту і процентів за його користування у встановлений договором строк не виконанав, як і [PERSON] у солідарному порядку, позивач має право стягнути з них обох, повну суму боргу, що виник станом на 12 жовтня 2016 року, на підставі кредитного договору. Позиція представника відповідачів полягала у тому, що борг [PERSON] з [PERSON] Анатолівїни, як з поручителя, не може бути стягнутим. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, в межах предмета доказування по справі, встановив наступні обставини: [PERSON] 10 жовтня 2008 року звернувся до Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» (надалі за текстом - ЗАТ "ОТП Банк") із кредитною заявкою, якою просив видати йому кредит в розмірі 118599 гривень 10 копійок, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок № 26202001847315, відкритий у ЗАТ ОТП Банк на його імя (а.с.3,59). Того ж дня, 10 жовтня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №CL-900/149/2008, за яким банк взяв на себе зобовязання видати йому кредит у розмірі 118599 гривень 10 копійок на придбання автомобіля марки RENAULT MEGANE SCENI, а [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути кредит та сплачувати проценти за його користування із розрахунку 4,74% річних шляхом сплати кожного місяця коштів згідно графіку з остаточною датою повернення кредиту 10 жовтня 2015 року (а.с.4-6,7-9). Також, 10 жовтня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки №SR-900/149/2008, за яким [PERSON] взяла на себе зобовязання солідарно відповісти за виконання [PERSON] всіх своїх зобовязань за кредитним договором (а.с.10). У цей же день, [PERSON] уклав із ЗАТ «ОТП Банк» договір застави автотранспортного засобу № PCL-900/149/2008 за яким для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №CL-900/149/2008 від 10 жовтня 2008 року, заставодавець передав у заставу заставодержателю транспортний засіб, заставна вартість якого становила 158149 гривень. Суть та розмір зобовязань, забезпечених заставою транспортного засобу є повернення кредиту в сумі 118599 гривень 10 копійок, сплата процентів за користування кредитом (а.с.11-12). Дванадцятого жовтня 2016 року ПАТ «ОТП Банк» (як правонаступник ЗАТ "ОТП Банк") та ТОВ «Українська Факторингова Компанія» (надалі за текстом - ТОВ "УФК") уклали договір про відступлення права вимоги № 12/10/16. На підставі вказаного договору, того ж дня, ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «УФК» своє право вимоги за кредитним договором №CL-900/149/2008 від 10 жовтня 2008 року до [PERSON] у сумі 38014 гривень 76 копійок, з яких: 25413 гривень 70 копійок - це борг за кредитом, 12601 гривня 06 копійок - борг за процентами за користування кредитом, а також право вимоги за договором поруки №SR-900/149/2008 до [PERSON] (а.с.13-15,19-20,21,22,34-38,60,61). А у листопаді 2016 року, у звязку з невиконанням [PERSON] та [PERSON], у солідарному порядку, зобов`язання щодо сплати вказаного боргу, ТОВ "УФК" звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до них щодо стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №CL-900/149/2008 від 10 жовтня 2008 року, у розмірі 38014 гривень 76 копійок, з яких: 25413 гривень 70 копійок - це борг за кредитом, 12601 гривня 06 копійок - борг за процентами за користування кредитом (а.с.1-2). Усі наведені обставини, встановлені судом виключно на підставі тих доказів, що були подані позивачем, оскільки відповдачі своїм правом подати суду докази не скористались. Із встановлених обставин вбачається, що між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] виникли цивільні (зокрема, зобовязальні) правовідносини у сфері кредитування, в яких ПАТ «ОТП Банк» виступив кредитором, а [PERSON] боржником. При цьому між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] теж виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини, але у сфері забезпечення виконання зобовязання, в яких ПАТ «ОТП Банк» виступив кредитором боржника, а [PERSON] його поручителем. Разом з цим судом встановлено, що ТОВ «УФК» у вказаних правовідносинах вважає себе новим кредитором, якому належить право вимоги уплати боргу, що виник на підставі кредитного договору до обох відповідачів, у солідарному порядку, через відступлення йому цього права первісним кредитором: ПАТ «ОТП Банк». І як новий кредитор, предявив до суду матеріально-правову вимогу про стягнення боргу до солідарних боржників. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Пункт 1 частини 1 статті 92 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, а також основні обовязки визначаються виключно законами України. Положення частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) визначають, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини 2 статті 509, пункту 1 частини 2 статті 11 та частини 1 статті 629 ЦК України такі зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. А виходячи з положень частини 1 статті 1054 ЦК України та пунктів 22,23 частини 1 статті 1, частини 1 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у порядку та на умовах, передбачених договором. Суд вважає, що 10 жовтня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір саме про надання споживчого кредиту №CL-900/149/2008, оскільки банк взяв на себе зобовязання видати [PERSON] кредит у розмірі 118599 гривень 10 копійок на придбання продукції, зокрема автомобіля марки RENAULT MEGANE SCENI, а [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути кредит та сплачувати проценти за його користування із розрахунку 4,74% річних шляхом сплати кожного місяця коштів, згідно графіку, з остаточною датою повернення кредиту 10 жовтня 2015 року (а.с.4-6,7-9). Факт належного виконання банком, як кредитором, свого зобовязання з видачі кредиту підтверджується письмовими доказами (а.с.3,59), а тому суд вважає доведеним і той факт, після цього названий банк отримав право вимагати виконання [PERSON], як боржником, свого грошового зобовязання по поверненню отриманого кредиту та сплати процентів за його користування, у строки, передбачені договором, зокрема графіком, але не пізніше 10 жовтня 2015 року погашення усієї суми боргу. У звязку із цим та відсутністю у матеріалах справи належних, достовірних і допустимих доказів зворотнього (а.с.1-73), суд вважає доведеним і той факт, що станом на 12 жовтня 2016 року саме ПАТ «ОТП Банк» був належним кредитором у зобовязанні [PERSON], яке виникло на підставі кредитного договору №CL-900/149/2008. При цьому, саме ПАТ «ОТП Банк» належала уся сукупність прав кредитора у цьому зобовязанні, у тому числі і право вимоги уплати [PERSON] боргу, який станом на 12 жовтня 2016 року склав 38014 гривень 76 копійок, з яких: 25413 гривень 70 копійок - це борг за кредитом, 12601 гривня 06 копійок - борг за процентами за користування кредитом. Вказаний розмір боргу, суд вважає правильно визначеним, оскільки він підтверджується наданим суду розрахунком, що враховує усі платежі зроблені [PERSON] для виконання взятого на себе зобов`язання, і заперечень щодо правильності такого розрахунку від відповідачів не надходило (а.с.61). З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 512 та частини 1 статті 515 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання нею своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), крім тих зобовязань, що нерозривно пов'язані з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. І оскільки за своєю правовою природою зобовязання, які виникають з договорів про надання споживчого кредиту вочевидь не є такими, що нерозривно повязані з особою кредитора, у таких зобовязаннях кредитор може бути замінений іншою особою. Отже, одним із видів правочинів, на підставі якого може бути змінено кредитора у зобовязанні є договір про відступлення прав вимоги, на підставі якого новому кредитору можуть бути передані права вимоги первісного. Судом встановлено, що 12 жовтня 2016 року ПАТ «ОТП Банк» (як правонаступник ЗАТ "ОТП Банк") та ТОВ «УФК» уклали між собою договір про відступлення прав вимоги (а.с.13-15,34-38). На підставі вказаного договору, того ж дня, що підтверджується наданими суду письмовими доказами, ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «УФК» свої права вимоги за кредитним договором №CL-900/149/2008 від 10 жовтня 2008 року до [PERSON] щодо уплати ним боргу у сумі 38014 гривень 76 копійок, з яких: 25413 гривень 70 копійок - це борг за кредитом, 12601 гривня 06 копійок - борг за процентами за користування кредитом, а також право вимоги за договором поруки №SR-900/149/2008 до [PERSON] (а.с.13-15,19-20,21,22,34-38,60,61). Таким чином з 12 жовтня 2016 року, саме ТОВ «УФК» став новим кредитором у зобовязанні [PERSON], на підставі кредитного договору №CL-900/149/2008 щодо уплати боргу у розмірі 38014 гривень 76 копійок, з яких: 25413 гривень 70 копійок - це борг за кредитом, 12601 гривня 06 копійок - борг за процентами за користування кредитом. Наведеного висновку суд дійшов через те, що позивачем надано неспростовні та переконливі письмові докази, що підтверджують факт передання свого права вимоги первісним кредитором, у відповідності до умов договору про відступлення прав вимоги, новому кредитору. Отже, починаючи з 12 жовтня 2016 року, [PERSON] своє зобовязання за кредитним договором повинен був виконувати на користь нового кредитора: ТОВ «УФК», і саме вказане товариство має право вимагати у суді стягнення на його користь боргу у розмірі 38014 гривень 76 копійок, з яких: 25413 гривень 70 копійок - це борг за кредитом, 12601 гривня 06 копійок - борг за процентами за користування кредитом. Тому позовна заява, в частині вимог пред`явлених до [PERSON], підлягає задоволенню у повному обсязі. Розглядаючи вимоги позивача до [PERSON] щодо стягнення з неї у солідарному порядку, боргу [PERSON], суд виходить з такого. Виходячи із системного тлумачення статей 546-548 ЦК України, виконання основного зобовязання у тому числі такого, що виникає із договору (а тому і грошового зобовязання зокрема), може забезпечуватись письмовим договором поруки. За яким, з огляду на положення статей 553 та 554 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, а у випадку порушення зобовязання боржником, поручитель відповідає перед кредитором частково або у повному обсязі (включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків), залежно від того, що передбачено договором. При цьому, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Дійсно, ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] 10 жовтня 2008 року уклали договір поруки №SR-900/149/2008 яким вони передбачили, що [PERSON] як поручитель, бере на себе зобовязання відповідати солідарно за виконання [PERSON], як боржником, зобовязання за кредитним договором (а.с.10). Разом із цим суд враховує, що у статті 4 названого договору його сторони встановили, що договір поруки діє до повного виконання боржником, тобто [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Але, відповідно до положень частини 4\~статті 559 ЦК України,\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. В силу положень частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. При цьому, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті\~252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує саме термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати, а не строк (частина 2 статті 251 та частина 2 статті 252 ЦК України). Саме тому, суд не може визнати, що умовами статті 4 договору поруки його сторони встановили строк дії поруки, оскільки умова договору про його дію до повного виконання боржником своїх зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки це суперечить частині 1 статті 251 та частині 1 статті 252 ЦК України. Такого ж висновку, застосовуючи вказані нормативно-правові положення і таку ж умову договору, дійшов і Верховний Суд України, про що ним зроблено правовий висновок у постанові від 17 вересня 2014 року, у справі №6-6цс-14. А суд, не бачить ні правових, ні фактичних підстав для того аби відійти від такого висновку. Тому суд не має сумнівів у тому, що оскільки договір поруки, укладений між ЗАТ "ОТП Банком" та [PERSON] не містить умови щодо строку дії поруки, підлягають застосуванню норми частини 4 статті 559 ЦК України в аспекті того, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Застосовуючи положення вказаної норми права, суд знову враховує правовий висновок, наданий Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року (справа №6-6цс-14) та постановах від 24 лютого 2016 року та від 20 квітня 2016 року. Зокрема у тій частині, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Суд враховує, що з огляду на умови кредитного договору, укладеного між ЗАТ "ОТП Банк" та [PERSON], строк виконання основного зобов`язання має свою особливість. Зокрема, він обумовлений датами настання строку повернення частини кредиту і процентів за користування ним, що визначені у графіку їх сплати, тобто строк виконання основного зобов`язання для кожної частини платежу свій. Як наслідок, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки кредитор міг пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (як щодо частини кредиту, так і щодо процентів за користування ним). Тож оскільки строк погашення останнього платежу за основним зобов`язанням визначений 10 жовтня 2015 року, а позивач пред`явив вимогу до поручителя тільки у жовтні 2016 року, тобто за межами строку дії поруки, обов`язок поручителя задовольнити таку вимогу кредитора, припинився. А це означає, що жодних дій щодо реалізації права кредитора, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор, а тим більше і суд вчиняти не може. Через це, позовні вимоги до [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, якщо стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на це та те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, але на повний розмір заявлених вимог, а судовий збір, сплачений позивачем складає 1378 гривень, він підлягає стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі. Отже,

Outcome: partial