Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Кирнасівської селищної ради Тульчинського району про встановлення заповіту нікчемним, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно. У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Згодом вона дізналась, що і її рідний брат [PERSON] також подав заяву про прийняття спадщини і претендує на отримання права на земельну ділянку площею 2,45 га, яка належала їхньому батькові на підставі державного акту на право приватної власності на землю ВН №003866 в порядку спадкування за заповітом. Заповіт було складено батьком [INFO] та посвідчено секретарем Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Процишиною Т.В., яку згідно розпорядження №2 Кирнасівського селищного голови від 12.11.2010 призначено відповідальною особою за ведення нотаріальних дій селищної ради. Вказаний заповіт вважає нікчемним в силу ст.1257 ЦК України з тих підстав, що він посвідчений особою, яка не мала на це повноважень встановлених законом, так як повноваження на вчинення нотаріальних дій посадовій особі надаються виключно виконавчим комітетом, а не одноособово розпорядженням голови відповідної ради, тобто він складений з порушенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України", затвердженої Наказом МЮ України №22/5 від 25.08.1994 (чинної на час призначення Процишиної Т.В. відповідальною за ведення нотаріальних дій ) та Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування", затвердженої Наказом МЮ України №3306/5 від 11.11.2011 (діє на даний час і на час посвідчення оспорюваного заповіту). В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить встановити, що заповіт від 05.03.2014, складений від імені [PERSON] та посвідчений секретарем Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Процишеною Т.В., зареєстрований в реєстрі за №24 є нікчемним. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали, просять відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача вказав, що заповіт посвідчено правомірно. В законодавстві немає чіткого визначення в якому вигляді мають бути рішення щодо покладення на особу повноважень з приводу вчинення нотаріальних дій. Голова селищної ради очолює виконавчий комітет відповідної селищної ради. Відповідач - представник Кирнасівської селищної ради Тульчинського району позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вона посвідчила заповіт, оскільки на неї покладено обов`язки на ведення нотаріальних дій селищної ради. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть від 06.03.2017 серія [NUMBER] (а.с.11) [INFO] в смт.Кирнасівка, Тульчинського району, Вінницької області помер [PERSON] , який в свою чергу являвся батьком позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , що не заперечується сторонами та підтверджується копією свідоцтва про народження від 14.02.1969 серія [NUMBER] (а.с.13) та копією свідоцтва про укладення шлюбу від 05.05.1985 серія [NUMBER] (а.с.14), згідно якого позивач після укладення шлюбу змінила своє дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] . Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом. Згідно копії спадкової справи № 265/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.58-66) вбачається, що 13.04.2017 [PERSON] , а 16.06.2017 [PERSON] звернулися до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті їхнього батька. Згідно копії заповіту від 05.03.2014 (а.с.12), [PERSON] заповів своєму синові [PERSON] належний йому державний акт на право приватної власності на землю серії ВН №003866. Даний заповіт посвідчено секретарем Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Процишиною Т.В. та зареєстровано в реєстрі за №24. Відповідно до копії інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 13.04.2017 (а.с.60), даний заповіт є чинним. Позивач та її представник вказаний заповіт вважають нікчемним в силу ст.1257 ЦК України з тих підстав, що він посвідчений особою, яка не мала на це повноважень встановлених законом. Однак, з даним твердженням позивача та її представника суд погодитись не може, враховуючи наступне. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 06.09.2017 по справі 6-2424цс16, спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Судом оглянуто висновок експерта №245 від 10.10.2018, який був надано з приводу судової почеркознавчої експертизи, яка була проведена згідно ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 07.05.2018 під час розгляду справи №148/1668/17 за позовом [PERSON] , поданим від її імені та в її інтересах представником [PERSON] , до Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області та [PERSON] про визнання заповіту недійсним, де судовий експерт прийшов до висновку, що рукописний текст засвідчувального напису заповідача (частина, що розпочинається зі слів «Текст заповіту прочитано...») та підпис в оригіналі заповіту від 05.03.2014 виконаний [PERSON] . Спеціальним нормативним актом, який регламентує повноваження посадових осіб місцевого самоврядування під час вчинення ними нотаріальних дій є Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011. №3306/5 (надалі - Порядок) Згідно з п. 1.1., п.1.2. Порядку (в редакції чинної на момент посвідчення заповіту) перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України «Про нотаріат». Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних). Згідно копії рішення №5 1-ї сісії 6-го скликання Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 12.12.2010 (а.с.7) Кирнасівська селищна рада вирішила обрати секретарем Кирнасівської селищної ради - Процишину Тамару Василівну на строк повноважень ради 6-го скликання. Згідно копії рішенням №7 1-ї сісії 6-го скликання Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 12.12.2010 (а.с.8) Кирнасівська селищна рада вирішила доручити секретарю Кирнасівської селищної ради здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету селищної ради на строк повноважень ради 6-го скликання. Згідно копії витягу із книги розпоряджень селищного голови з основної діяльності та з особового складу (а.с.10) вбачається, що розпорядженням №2 Кирнасівського селищного голови від 12.12.2010 «Про призначення відповідальної особи за ведення нотаріальних дій» Процишину Т. В . секретаря селищної ради призначено відповідальною особою за вчинення нотаріальних дій селищної ради. Згідно п.19, 20 ч.4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ( в редакції чинної на момент складання заповіту) сільський, селищний, міський голова: здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів; видає розпорядження у межах своїх повноважень. Згідно пп.5 п.б ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, на вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. За ч.1 ст.50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі. Секретар ради обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови. Частиною 4 ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради. Частиною 5 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що очолює виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради відповідно сільський, селищний, міський голова, районної у місті ради - голова відповідної ради. У виконавчому комітеті сільської ради функції секретаря виконавчого комітету за рішенням ради може здійснювати секретар відповідної ради. Частинами 1, 6, 8, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень; виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення; сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження; акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. З огляду на викладене, орган місцевого самоврядування уповноважений посвідчувати заповіти (крім секретних) осіб, які належать до територіальної громади, інтереси якої представляє цей орган місцевого самоврядування. В такому випадку уповноважена особа органу місцевого самоврядування керується Цивільним Кодексом України та «Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», якими встановлено вимоги щодо форми та порядку посвідчення заповіту. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що виключно виконавчий комітет Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 12.06.2019 при розгляді справи №607/15112/17-ц. Між тим, суд звертає увагу на те, що розпорядження №2 Кирнасівського селищного голови від 12.12.2010 «Про призначенн відповідальної осби за ведення нотаріальних дій», яким Процишину Т.В. секретаря селищної ради призначено відповідальною особою за вчинення нотаріальних дій селищної ради ніким не оскаржено та не скасовано. Відтак, відсутність відповідного рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету сільської ради в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин, не є підставою для встановлення заповіту нікчемним, оскільки оспорюваний заповіт посвідчено секретарем Кирнасівської селищної ради, яка була уповноважена на здійснення нотаріальних дій селищної ради розпорядженням №2 Кирнасівського селищного голови від 12.12.2010 «Про призначення відповідальної особи за ведення нотаріальних дій», яке ніким не оспорено та не визнано протиправним. В матеріалах справи відсутні докази, що станом на момент посвідчення вищевказаного заповіту повноваження на вчинення нотаріальних дій на території Кирнасівської селищної ради, окрім секретаря Кирнасівської селищної ради Процишиної Т.В., яка також виконувала повноваження секретаря виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради були надані будь-якій іншій особі. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що секретар Кирнасівської селищної ради Процишина Т.В. не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії у відповідності до ст. 37 ЗУ "Про нотаріат" та ст. 1251 ЦК України. Окрім того, за усталеною практикою ЄСПЛ особа не може відповідати за можливі помилки представників органів влади під час виконання ними своїх обов`язків в процесі забезпечення їх законних прав та інтересів. Дана обставина також підтверджується правовою позицією вищих судів, згідно якої «ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються» (ВГСУ у справі № 927/709/16 від 22.02.2017). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення ЄСПЛ у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення ЄСПЛ у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що посвідчення заповіту секретарем, яка була уповноважена вчиняти нотаріальні дії згідно розпорядження голови селищної ради, а не за рішенням є несуттєвим, оскільки таке посвідчення виникло через помилку представника органу влади та ця помилка не впливає на загальний зміст заповіту. При цьому скасування ж заповіту внаслідок допущеної помилки представником влади буде означати необґрунтоване (свавільне) втручання в права та інтереси як заповідача, так і всіх його спадкоємців. В даній ситуації, враховуючи вимоги Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, слід взяти до уваги не лише національне законодавство, але й Конвенцію та практику ЄСПЛ. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що оспорюваний заповіт був посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, а тому відсутні підстави вважати заповіт є нікчемним, суд дійшов висновку про необгрунтованість та недоведеність позовних вимог позивачем в заявлених нею межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення. Оскільки в задоволення позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed