Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач 28.11.2013 р. звернувся з позовом до відповідача ПАТ «Ерсте Банк» про визнання таким, що не підлягає виконанню та скасування виконавчого напису нотаріуса від 28 серпня 2012 року вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] Свій позов обґрунтовував тим, 28 серпня 2012 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на належне йому, тобто [PERSON], нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 186,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1380 га. (цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - 2625885801020020034) за тією ж адресою, що перебувають в іпотеці ПАТ «Ерсте Банк» згідно договору іпотеки №014/0321/3/15213, посвідченого 13.05.2008р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1269. Даний договір іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору №014/0321/3/15213 від 13.05.2008р., укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» правонаступником якого є ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON]. Позивач зазначає, що частиною 3 статті 33 ЗУ «Про іпотеку» визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, якими зокрема є: звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішенням суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як визначено ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» та п. 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій від 03.03.2004 №20/5, нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості. Аналогічна норма міститься також і у п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженого Постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172. Пунктом 283 вищезгаданої Інструкції передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо,він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Виконавчий напис на іпотечному договорі, що передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя за основним зобов'язанням, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами основного зобов'язання, вчиняється нотаріусом за умови подання іпотекодержателем документів, достатніх для встановлення безспірності заборгованості та прострочення виконання зобов'язання. На думку позивача - даний порядок вчинення нотаріальної дії був нотаріусом порушений, оскільки на день подання позову нема жодних документів, які б підтверджували вищезазначені обставини. Крім того, розмір заборгованості, в тому числі по пені неможливо врегулювати в односторонньому порядку, як це зробив банк. Позивач окремо звертає увагу суду на те, що з системного аналізу вищенаведених норм законодавства слідує обов'язковість надіслання іпотекодавцеві вимоги про усунення порушення, яка відповідачем йому не надсилалась. Обов'язковість надіслання такої вимоги також передбачена договором іпотеки від 13 травня 2008 року, що укладений між позивачем та відповідачем. При цьому, п. 5.1. договору іпотеки встановлено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема: у разі порушення іпотекодавцем умов цього Договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцеві письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач наголошував на тому, що жодної письмової вимоги про усунення порушення кредитних зобов'язань йому, як майновому поручителю [PERSON], відповідачем не надсилалось, документів, які б підтверджували безспірність заборгованості по кредиту перед відповідачем та встановлювали прострочення виконання зобов'язання немає . 28 лютого 2014 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог в якій просив суд - визнати таким, що не підлягає виконанню та скасувати виконавчий напис від 28 серпня 2012 року вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON]; визнати недійсними прилюдні торги проведені 15.08.2013 року приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» з реалізації домоволодіння загальною площею 186,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1380 га. за тією ж адресою; скасувати акр про проведені прилюдні торги предмета іпотеки від 05 вересня 2013 року виданий відділом ДВС Тисменицького РУЮ мотивуючи свою заяву наступним. 25 лютого 2014 року, після ознайомлення у відділі ДВС Тисменицького районного управління юстиції з матеріалами виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса, йому стало відомо що 15 серпня 2013 року нерухоме майно про яке йдеться реалізоване з прилюдних торгів. Згідно протоколу від 15.08.2013 року №15/065/13-1-1 проведення прилюдних торгів ІФФ приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», переможцем торгів став [PERSON] із запропонованою ціною 161000,00 грн. На думку позивача прилюдні торги організовано та проведено з грубим порушенням чинного законодавства виходячи з наступного. Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень затверджена наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802. Згідно Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 року №68/5, яким визначено умови і порядок проведення прилюдних торгів з продажу квартир, будинків, підприємств як цілісного майнового комплексу, інших приміщень, земельних ділянок, що є нерухомим майном, на які звернено стягнення відповідно до чинного законодавства, а також розрахунків за придбане майно. Згідно ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Згідно ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем в т.ч. і шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Відповідно до п. 3.3 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.07.1999 року №42/5, приймання аукціонного майна здійснюється матеріально-відповідальною особою організатора аукціону відповідно до акта передачі арештованого майна та інших необхідних документів, що містять інформацію про аукціонне майно. 23 жовтня 2012 року державним виконавцем проведено опис та арешт майна (домоволодіння та земельної ділянки), про що складено відповідний акт. Разом з цим, в порушення наведених норм, реалізація арештованого майна здійснена відповідачем ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» без належного його вилучення, передпродажної підготовки та без демонстрації особам, які бажають його придбати. Частиною 5 ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно. Позивач зазначає , що з дати оцінки до дня проведення торгів минуло більше шести місяців, а отже на час їх проведення звіт про оцінку втратив свою чинність. При цьому, як свідчать матеріали виконавчого провадження, повторна оцінка майна не проводилась. Представник відповідача ПАТ «Ерсте Банк» правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК» вимоги позову заперечив вказавши, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 6 від 07.02.2014р., у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження. При цьому судам необхідно враховувати, що визначення вартості майна боржника проводиться самим державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості, крім випадків, коли застосовуються оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден. При складності визначення вартості майна (окремих предметів) чи наявності у боржника або стягувача заперечень проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, до участі у виконавчому провадженні і проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден залучається суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». При цьому суди мають враховувати, що суб'єкт оціночної діяльності є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу. Тому вимоги заявника в частині оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному проваджені, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб'єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності. Таким чином в частині оскарження рішення державного виконавця при проведенні акту опису і арешту майна від 23 жовтня 2012 року та проведеної оцінки від 03.12.2012р., Позивачем не правильно вибрано спосіб оскарження рішень державного виконавця і воно не підлягає до розгляду в даному позовному провадженні. Відносно правил проведення прилюдних торгів, то державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (пункт 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Правила ж проведення аукціонів визначаються Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року № 42/5. Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на аукціоні, слід зазначити, що має місце правочин, який може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року № 42/5. Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", до призначення аукціону, у тому числі щодо визначення вартості чи оцінки майна тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом. Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення аукціону, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання аукціону недійсними. Такої ж позицію дотримується Верховний Суд України (Постанова від 26.12.2012р. у справі 6-140цс). Позивачем з урахування позовної заяви, заяви про збільшення позовних вимог не наведено жодних обґрунтувань і доказів порушення встановлених законодавством правил проведення прилюдних торгів. Щодо правомірності проведення третіх прилюдних торгів, то відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, у силу іпотеки право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту чи іпотеки, а у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) своїх зобов'язань. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені у статтях 12, 33 Закону України "Про іпотеку" та у статті 589 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Примусова реалізація заставленого майна, як стадія виконавчого провадження, є сукупністю дій і правовідносин (урегульованих законами України: "Про виконавче провадження"; "Про іпотеку"; ЦК України та іншими нормативно-правовими актами), які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону. З урахуванням положень частини третьої статті 2 ЦПК України правовідносини з примусової реалізації заставленого майна повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії, зокрема проведення прилюдних торгів. Сукупність дій виконавчих органів і правовідносини з примусової реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28 серпня 2012 року виникли з 13 вересня 2012 року - з моменту відкриття виконавчого провадження з примусової реалізації майна - та мали місце (у тому числі реалізація майна) протягом 2012 - 2013 років, тобто після 16 жовтня 2011 року - після набрання чинності Законом № 3795-VI. З огляду на те, що підставою виникнення правовідносин сторін у справі є безпосередньо не кредитний договір, а настання певної події, передбаченої іншим договором - договором іпотеки (невиконання зобов'язань), наслідком якої є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, слід дійти висновку про те, що на такі правовідносини дія пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 3795-VI не поширюється. Відповідна правова позиція Верховного Суду України зазначена у справі № 6-26цс 14 від 23.04.2014р. Також, представник відповідача ПАТ «Ерсте Банк» правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК» просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні вимоги про визнання недійсними прилюдних торгів на підставі спливу строку позовної давності передбаченого ст. 48 Закону України «Про іпотеку». Відносно безспірності заборгованості та встановлення факту прострочення виконання зобов'язань представник ПАТ «Ерсте Банк» правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК» зазначив, що у нотаріуса були всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису і зокрема документи, що підтверджували розмір заборгованості за кредитом, суму процентів за користування кредитними коштами позичальника перед банком, зазначені у написі є безспірна та прострочена. Представник відповідача відділу ДВС Тисменицького РУЮ проти позову заперечив та зазначив, що державним виконавцем правомірно здійсненні всіх дій виконавчого провадження відповідно до норм чинного законодавства України, просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» та третя особа без самостійних вимог [PERSON], в судові засідання не з'явились 30.04.2014 року, 21.05.2014 року та 05.06.2014 року та не повідомили суд про причини такої неявки хоча про час та місце судового розгляду були належним чином повідомлені, в зв'язку з чим , враховуючи думку сторін, які не заперечували проти розгляду справи у їх відсутноссті, судом було ухвалено розглядати справу без їх участі. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] проти позову заперечив та вказав, що як вбачається з матеріалів справи представниками ПАТ «Есте банк» правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК» було надано нотаріусу всі необхідні документи котрі встановлюють безспірність вимог іпотекодержателя в тому числі - копії повідомлень-вимог про порушення основного зобов'язання з 2008,2010,2012 років, розрахунок заборгованості станом на 31.07.2012року. Протягом більше, як одного року позивач жодним чином не апелював до розміру вказаного банком розміру заборгованості при підготовці виконавчого напису, і тільки в кінці 2013 року в нього виник намір знайти підстави для оскарження виконавчого напису почав апелювати до розміру заборгованості. Всі доводи позивача про спірність заборгованості вважає надуманими, а вимогу про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса необґрунтованим. Також просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні вимоги про визнання недійсними прилюдних торгів на підставі спливу строку позовної давності. Заслухавши позивача, представників відповідача, третіх осіб, дослідивши докази які надані у розпорядження суду на обгрунтування вимог і заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи суд приходиь до висновку, що у задоволення позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Стосовно безпідставності вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню суд виходить із наступного, - відомо що згідно ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребовування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірноу порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Посилання позивача на порушення п.284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004р. за № 20/5 є безпідставним оскільки нотаріус при вчиненні виконавчого напису керувався Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012р. №296/5 Згідно з п. 1 Переліку документів, за яким стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1996р. №1172 для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи у нотаріуса були всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису передбачені порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства Юстиції від 22.02.2012р №296/5 та Переліку документів, за яким стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1996р. №1172 і зокрема документи, що підтверджували розмір заборгованості за кредитом, суму процентів за користування кредитними коштами позичальника перед банком. Безспірність заборгованості по кредиту підтверджується також власноручно підписаними позивачем [PERSON] заявами на добровільну реалізацію нерухомого майна від 09.11.2010р. та від 05.08.2011р. в яких зазначався розмір заборгованості по кредитному договору та відсотках за користування кредитними коштами. Розмір заборгованості, що зазналася банком у вимогах [PERSON], останнім не оспорювалась, а тому сума заборгованості за кредитним договором є безспірною. Відмовляючи в визнанні недійсними прилюдних торгів проведених 15.08.2013 року приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» з реалізації домоволодіння та земельної ділянки та скасуванні акту про проведені прилюдні торги предмета іпотеки від 05 вересня 2013 року суд виходить з того, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному проваджені, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб'єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб'єктом оціночної діяльності. Звідси можна зробити висновок, що в частині оскарження рішення державного виконавця при проведенні акту опису і арешту майна від 23 жовтня 2012 року та проведеної оцінки від 03.12.2012р., позивачем не правильно вибрано спосіб оскарження рішень державного виконавця і воно не підлягає до розгляду в даному позовному провадженні. Як вбачається з матеріалів справи -копій поштових квитанцій, копій повідомлень про вручення та конвертів - [PERSON] належним чином повідомлявся про відкриття виконавчого провадження, проведення акту опису і арешту та оцінку майна. За час розгляду справи в суді [PERSON] не подавав жодної скарги на дії державного виконавця пов'язані з виконанням виконавчого напису нотаріуса. Як відомо державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (пункт 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Правила проведення аукціонів визначаються Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року № 42/5. Відносно можливих порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", до призначення аукціону, у тому числі щодо визначення вартості чи оцінки майна тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження". Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення аукціону, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання аукціону недійсними. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у Постанові від 26.12.2012р. у справі 6-140цс. Позивачем не наведено жодних обґрунтувань і доказів порушення встановлених законодавством правил проведення прилюдних торгів. Відносно правомірності проведення третіх прилюдних торгів суд виходить з того, що згідно Закону України "Про іпотеку" право іпотекодержателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту чи іпотеки, а у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) своїх зобов'язань. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені у статтях 12, 33 Закону України "Про іпотеку" та у статті 589 Цивільного кодексу України. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізація предмета іпотеки з прилюдних торгів здійснюється згідно з вимогами статті 54 Закону України "Про виконавче провадження", статей 41-49 Закону України "Про іпотеку" та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5. Таким чином, примусова реалізація заставленого майна, як стадія виконавчого провадження, є сукупністю дій і правовідносин (урегульованих законами України: "Про виконавче провадження"; "Про іпотеку"; ЦК України та іншими нормативно-правовими актами), які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону. З урахуванням положень частини третьої статті 2 ЦПК України правовідносини з примусової реалізації заставленого майна повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії, зокрема проведення прилюдних торгів. Сукупність дій виконавчих органів і правовідносини з примусової реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28 серпня 2012 року виникли з 13 вересня 2012 року - з моменту відкриття виконавчого провадження з примусової реалізації майна - та мали місце (у тому числі реалізація майна) протягом 2012 - 2013 років, тобто після 16 жовтня 2011 року - після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". З огляду на те, що підставою виникнення правовідносин сторін у справі є безпосередньо не кредитний договір, а настання певної події, передбаченої іншим договором - договором іпотеки (невиконання зобов'язань), наслідком якої є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, слід дійти висновку про те, що на такі правовідносини дія пункту 2 Прикінцевих положень Закону України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" не поширюється. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України зазначена у справі № 6-26цс 14 від 23.04.2014р. Також безумовною підставою відмови в задоволенні вимоги у визнанні недійсними прилюдних торгів проведених 15.08.2013 року та скасуванні акту про проведені прилюдні торги предмета іпотеки є необхідність застосування строку позовної давності про що просять представник відповідача ПАТ «Ерсте Банк» правонаступник ПАТ «ФІДОБАНК» та третя особа без самостійних вимог [PERSON] Відомо, що згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 258 ЦК України - для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ст.261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель, іпотекодавець, боржник та будь-який учасник прилюдних торгів вправі протягом трьох місяців з дня проведення торгів оскаржити їх результати в суді за місцезнаходженням нерухомого майна. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач стверджує , що він дізнався про реалізацію майна з прилюдних торгів тільки 25 лютого 2014 року, після ознайомлення у відділі ДВС Тисменицького районного управління юстиції з матеріалами виконавчого провадження, однак таким твердженням позивач намагається ввести в оману суд, оскільки в матеріалах справи міститься копія заяви про ознайомлення позивача [PERSON] з матеріалами виконавчого провадження від 19.09.2013року з його підписом про те , що останньому надано можливість ознайомитись з матеріалами. Зважаючи на наведені обставини суд приходить до переконання про можливість застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні вимоги про визнання недійсними прилюдних торгів та скасуванні акту про проведені прилюдні торги предмета іпотеки також на підставі спливу строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed