Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 травня 2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до Міністерства охорони здоров`я України, Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», треті особи: Державний секретар Міністерство охорони здоров`я України [PERSON] , Голова комісії з реорганізації Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України" Шум Сергій Сергійович про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (т.1 а.с.1-11). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 14 травня 2019 року було відкрито провадження у зазначеній цивільній справі (т.1 а.с.63-64). Позивач 22 липня 2019 року та 12 вересня 2019 року надав уточнені вимоги. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що наказом МОЗ України №28-о від 11 квітня 2019 року його звільнено 11 квітня 2019 року з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва. Наказ виданий у відповідності підпункту 14 пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року№267. Підставою звільнення вказано контракт від 03.12.2012 року №677, лист МОЗ України від 11.12.2018 року №11.3-15/3001/33023, лист Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 09.11.2018 року №49-4506/0/2-18, наказ МОЗ України від 14.09.2018 року №1673 «Про реорганізацію Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», акт Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» від 08.01.2019 року. Наказ підписаний державним секретарем МОЗ України Янчуком А.О. Позивач також посилався на те, що наказом Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» від 11.04.2019 року за №13/4-ос його звільнено 11.04.2019 року з посади головного лікаря у зв`язку зі змінами в організації виробництва за п.1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Наказ підписаний головою комісії з реорганізації [PERSON] . Позивач посилався на те, що незаконним звільненням йому завдана моральна шкода, яка полягає у приниженні його честі, гідності, престижу, ділової репутації, моральних переживаннях, що стали причиною ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя. З урахуванням уточних вимог [PERSON] просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства охорони здоров`я України №28-о від 11 квітня 2019 року про його звільнення з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», визнати незаконним та скасувати наказ Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» за №13/4-ос від 11 квітня 2019 року про його звільнення з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», вважати його останнім робочим днем перед незаконним звільненням 12 квітня 2019 року, поновити його на посаді головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», стягнути з Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 107 119,35 гривень, стягнути солідарно з Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», Міністерства охорони здоров`я України на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень. На думку позивача його звільнення відбулось з порушенням вимог ст.ст.40,42, 49-2 КЗпП України (т.1 а.с.1-11,112-116,186-189). Представник відповідача Міністерства охорони здоров`я України 30 липня 2019 року надала суду відзив на позовну заяву. Відповідач проти позову заперечує, посилається на те, що на підставі п.п.1,14 Положення про Міністерство охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року за №267, МОЗ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство охорони здоров`я України відповідно до покладених на нього завдань утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи та організації, у тому числі заклади охорони здоров`я, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, формує кадровий резерв на посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління МОЗ. У відзиві відповідач зазначив, що з позивачем був укладений контракт №677 від 03.12.2012 року. Позивач погодився з всіма його умовами у тому числі з підставами його звільнення. Відповідно п.6.2.3 цей контракт припиняється за ініціативою органу управління майном до закінчення строку дії у випадках передбачених законодавством ( ст.ст.40,41 КЗпП України). МОЗ України вирішили реорганізувати Державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» шляхом приєднання до Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України», посилаючись на наказ №1673 14.09.2018 року «Про реорганізацію Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України». Представник відповідача МОЗ України у відзиві також зазначила, що позивача було завчасно попереджено про реорганізацію закладу та про його звільнення посилаючись на листи від 31.08.2018 року, 12.08.2018 року, 10.09.2018 року, 17.09.2018 року, 11.12.2018 року, 11.04.2019 року. Оскільки позивач ознайомлений з контрактом, погодився з його умовами. МОЗ України діяло в межах та у спосіб визначений нормативно-правовими актами. Зазначає, що позивач помилково вважає, що наказ про його звільнення підписаний не уповноваженою особою державним секретарем А. Янчуком. Відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» була введена посада державного секретаря міністерства, який є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства, в його обов`язки входить призначення на посади та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерства (т.1 а.с.120-126). Представник відповідача Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» 25 липня 2019 року надала відзив на позов. Проти задоволення позову заперечує, просить відмовити в його задоволенні. У відзиві посилається на те, що відповідно до структури Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України», затвердженої державним секретарем А. Янчуком, до складу Центру ввійшла Дніпровська філія, яка була реорганізована з Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України». Посилається на те, що наказом Центру від 29.01.2019 року за №10-КП «Про переміщення працівників» усі працівники закладу переміщені до особового складу філії. Голова комісії з реорганізації [PERSON] позивач листом від 17.09.2019 року був попереджений про наступне звільнення у відповідності ст.49-2 КЗпП України за пунктом 1 ст.40 КЗпП України. Зазначають, що позивач в період з вересня 2018 року по січень 2019 року перебував у тимчасовій непрацездатності. В зв`язку з цим його не було ознайомлено з листами попередженнями про наступне звільнення. Листом №02-97 від 11.04.2019 року голові комісії з реорганізації [PERSON] було доручено здійснити заходи із звільнення позивача. [PERSON] на виконання наказу МОЗ України №28-о від 11.04.2019 року видав наказ по закладу за №13/4-ос від 11.04.2019 року «Про звільнення [PERSON] ». Зазначила, що з наказами про звільнення 11.04.2019 року позивача не було ознайомлено через його небажання, про що були складені відповідні акти. (т.1 а.с.87-88). Третя особа: державний секретар Міністерства охорони здоров`я України Янчук А.О. 06.08.2019 року надіслав суду пояснення, в яких заперечував проти позову, просив розглядати справу за його відсутності. В поясненнях посилався на те, що позивач помилково вважає, що наказ про його звільнення підписаний не уповноваженою особою державним секретарем А. Янчуком. Відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» була введена посада державного секретаря міністерства, який є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства, в його обов`язки входить призначення на посади та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерства. Зазначає, що діяв в межах та у спосіб визначений нормативно-правовими актами (т.1 а.с.166-169). Третя особа: голова комісії з реорганізації Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» Шум С.С. в судове засідання не з`явився, письмових пояснень суду не надав, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином (т.1 а.с.82-89). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Міністерства охорони здоров`я України у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. В поясненнях зазначила, що позивачу не пропонувалися іншу роботу, оскільки, на її думку, він знаходився у трудових відносинах на підставі строкового контракту, тому норми ст.49-2 КЗпП України щодо переведення працівника за його згодою на іншу посаду, на позивача не розповсюджуються. Представник відповідача Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. Представник відповідача пояснила, що вона не отримувала вказівки щодо не допуску позивача 12.04.2019 року до роботи, перепуску його не вилучали. В поясненнях зазначила, що іншу роботу позивачу не пропонували, оскільки такі дії повинні бути здійсненні МОЗ України. Треті особи: державний секретар МОЗ України Янчук А.О. та голова комісії з реорганізації Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України" Шум С.С. до судового засідання не з`явились, повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Основного Закону України). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Нормою ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні судом встановлені наступні факти. Згідно трудової книжки наказом №401 о/с від 12.11.1985 року позивача з 01.11.1985 року призначено на посаду лікаря-психіатра спеціального лікувального психіатричного закладу РПЛ УВТУ УМВС Дніпропетровського облвиконкому. Згідно наказу №276-ос від 20.09.1996 року призначений головним лікарем Республіканської психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України. На підставі наказу №267-о від 03.12.2012 року перепризначений головним лікарем Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров`я України» на умовах контракту. Загальний стаж роботи на посаді керівника закладу складає 22 роки та 7 місяців (т.1 а.с. 32-33). Відповідно контракту №677 від 03.12.2012 року позивача призначено на посаду головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України». Додатковою угодою №841 від 03.12.2015 року дія трудового договору на умовах контракту від 03.12.2012 року №677 продовжена строком до 03.05.2016 року. Додатковою угодою № 849 від 16.03.2016 року дія трудового договору на умовах контракту від 03.12.2012 року №677 продовжена строком до 16.03.2021 року. Контракт та додаткові угоди до нього підписані Міністром охорони здоров`я України. Згідно п.2.2. на підставі контракту виникають трудові відносини між керівником ті Міністерством охорони здоров`я України, яке є органом управління майном. Згідно п.6.2 контракт припиняється за ініціативи органу управління майном до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (статтями 40 і 41 Кодексу законів про працю України та цим контрактом (т.1 а.с.25-31,134-145). Наказом МОЗ України №28-о від 11 квітня 2019 року позивача звільнено 11 квітня 2019 року з посади головного лікаря Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва. Наказ виданий у відповідності підпункту 14 пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року№267. Підставою звільнення вказано: контракт від 03.12.2012 року №677, лист МОВ України від 11.12.2018 року №11.3-15/3001/33023, лист Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 09.11.2018 року №49-4506/0/2-18, наказ МОЗ України від 14.09.2018 року №1673 «Про реорганізацію Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», акт Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» від 08.01.2019 року. Наказ підписаний державним секретарем МОЗ України Янчуком А.О. (т.1 а.с. 12,101,152). Наказом Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» від 11.04.2019 року за №13/4-ос мене звільнено 11.04.2019 року з посади головного лікаря у зв`язку зі змінами в організації виробництва п.1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Наказ підписаний головою комісії з реорганізації [PERSON] (т.1 а.с.13). Згідно наказу МОЗ України №1673 від 14.09.2018 року «Про реорганізацію Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України" до комісії з реорганізації закладу у відповідності до частини 4 статті 105 ЦК України з моменту її призначення переходять повноваження щодо управління справами закладу. Голова комісії, її члени представляють Лікарню у відносинах з третіми особами та виступають від імені закладу у суді. Голова комісії Шум С. у встановленому порядку повинен забезпечити відповідно до вимог трудового законодавства додержання прав і законних інтересів працівників закладу (т.1 а.с.43-46). Статутом визначено, що Державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» є спеціальним лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, призначеним для виконання загальнодержавних функцій із застосування за рішенням суду примусових заходів медичного характеру щодо особи, яка вчинила у стані неосудності (обмеженої осудності) суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб або яка за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду. Уповноваженим органом управління закладу є Міністерство охорони здоров`я. Керівництво господарською діяльністю закладу здійснює головний лікар, який призначається на посаду наказом Уповноваженого органу управління на умовах контракту. Строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, інші умови найму визначаються контрактом. Уповноважений орган управління укладає і розриває контракт з головним лікарем закладу та здійснює контроль за його виконання. Припинення діяльності закладу здійснюється шляхом його реорганізації або ліквідації - за рішенням уповноваженого органу управління. Працівники закладу, які звільняються у зв`язку з його реорганізацією чи ліквідацією, гарантується дотримання їх прав та інтересів відповідно до законодавства про працю. Заклад є таким, що припиняється, з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про державну реєстрацію припинення закладу (т.1 а.с.14-24,128-133). Відповідно Переліку закладів охорони здоров`я та програм у галузі охорони здоров`я, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, видатки на які здійснюються з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2011 р. № 501 (із змінами станом на Державний заклад "Українська психіатрична лікарня із суворим наглядом МОЗ України", м. Дніпро, включений до Переліку закладів охорони здоров`я та є єдиним закладом, який надає медичну допомогу особам, до яких застосовуються примусові заходи медичного характеру, які здійснюються за рішенням суду на підставі норм КК України, КПК України та Закону України «Про надання психіатричної допомоги». Як вбачається з довідки статуправління Дніпропетровської області від 02.10.2018 року запис про державну реєстрацію Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» не припинено (т.1 а.с.39-42). Зазначене підтверджується й інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 11.12.2019 року Державний заклад «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» значиться як юридична особа в стані припинення. Згідно листа від 12.12.2018 року за вих.№11.3-15/3001/33023 на ім`я головного лікаря Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України" [PERSON] позивача попереджено про наступне звільнення з посади головного лікаря за пунктом 1 статті 40 у зв`язку із змінами в організації виробництва на підставі п.6.2.3 контракту від 03 грудня 2012 року. Лист підписаний державним секретарем А.Янчуком та зареєстрований канцелярією закладу 08.01.2019 року за вхід. №06-3 (т.1 а.с.34). Відповідно листа від 17.09.2018 року №11.3-15/2309/24451 за підписом Янчука А. позивача попереджено про звільнення з посади головного лікаря на підставі п.1 ч.40 КЗпП України в зв`язку із змінами в організації виробництва на підставі пункту 6.2.3. контракту від 03.12.2012 року №677 (т.1 а.с.156). Відповідно Акту Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України" від 12.04.2019 року, підписаного працівниками закладу головний лікар закладу [PERSON] знаходився на робочому місці та здійснював керівництво закладу протягом дня (т.1 а.с.38). Згідно Акту Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України" від 12.04.2019 року, підписаного працівниками закладу головний лікар закладу [PERSON] ознайомлений з наказом МОЗ України про звільнення та отримав трудову книжку о16.45 (т.1 а.с.37). На підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 14.09.2018 №1673 "Про реорганізацію Державного закладу "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України" було приєднано ДЗ "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України" до Державної установи "Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України". Відповідно наказу МОЗ України № 1673 від 14.09.2018 року директор Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» Шум С. зобов`язаний забезпечити дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» у процесі приєднання до Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» (т.1 а.с.43-47). Згідно довідки №33 про середню заробітну плату [PERSON] від 26.04.2019 року заробітна плата позивача в січні 2019 року становить 18907,97 гривень, в лютому 2019 року -18634,30 гривень, в березні 17987,71 гривень (т.1 а.с.112-116). Відповідно Переліку закладів охорони здоров`я та програм у галузі охорони здоров`я, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, видатки на які здійснюються з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2011 р. № 501 (із змінами станом на березень 2018 року) Державний заклад "Українська психіатрична лікарня із суворим наглядом МОЗ України", м. Дніпро, включений до Переліку закладів охорони здоров`я та є єдиним закладом, який надає медичну допомогу особам, до яких застосовуються примусові заходи медичного характеру Позивач є лікарем психіатром вищої категорії, лікарем вищої кваліфікаційної категорії з організації і управління охороною здоров`я. Указом Президента України від 04.11.1998 року №2234 йому присвоєно почесне звання «Заслужений лікар України». Кандидат медичних наук з 2009 року. Автор, співавтор більше 50-ти публікацій у фахових виданнях з питань судово-психіатричної профілактики та нейрофармакології. Крім того, має вищу освіту за кваліфікацією магістр державного управління, в 2001 році закінчив Дніпропетровській філіал Української академії державного управління при Президентові України. В 2004 році закінчив Юридичну академію МВС України за спеціальністю «Правознавство» і отримав повну вищу освіту та здобув кваліфікацію юриста ( а.с.49-56). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 12 квітня 2019 року позивач знаходився на робочому місці, разом з нею здійснював лікарський обхід в лікарні. Ці обставини зазначені в акті про присутність головного лікаря [PERSON] на роботі 12.04.2019 року, який вона підписала. В лікарні перебувають хворі, яким за рішенням суду застосовуються примусові заходи медичного характеру. Лікарня виконує і тепер загальнодержавну функцію щодо надання медичної допомоги особам, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру лише в умовах психіатричного закладу із суворим наглядом. Свідок пояснила, що змін у виробництві не відбулося. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 12 квітня 2019 року позивач знаходився на робочому місці, здійснював лікарський обхід в лікарні, виконував обов`язки головного лікаря. Ці обставини зазначені в акті про присутність головного лікаря [PERSON] на роботі 12.04.2019 року, який вона підписала. В лікарні перебувають хворі, яким за рішенням суду застосовуються примусові заходи медичного характеру. Свідок пояснила, що жодних змін у виробництві не відбулося. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 12 квітня 2019 року позивач знаходився на робочому місці, здійснював лікарський обхід в лікарні, виконував обов`язки головного лікаря. Ці обставини зазначені в акті про присутність головного лікаря [PERSON] на роботі 12.04.2019 року, який вона підписала. В лікарні перебувають хворі, яким за рішенням суду застосовуються примусові заходи медичного характеру. Свідок зазначила, що змін у виробництві закладу не відбулося. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 12 квітня 2019 року позивач знаходився на робочому місці, здійснював лікарський обхід в лікарні, виконував обов`язки головного лікаря. Свідок зазначила, що вона підписувала акт про присутність головного лікаря [PERSON] на роботі 12.04.2019 року. В лікарні перебувають хворі, яким за рішенням суду застосовуються примусові заходи медичного характеру. Свідок зазначила, що змін у виробництві лікарні не відбулося. Аналогічні поясненні надали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що вона 12.04.2019 року була присутня під час вручення наказу про звільнення та трудової книжки головному лікарю [PERSON] Пояснила, що перепуски, які передбачають дозвіл на перебування в лікувальному корпусі, виписує працівник відділу кадрів. Вони зберігаються на прохідній у охоронця. На руки ці перепустки працівникам не видаються. Свідок [PERSON] пояснила, що наказ про звільнення [PERSON] був отриманий через мережу Інтернет 11.04.2019 року приблизно о16.00. Приблизно о 16.40 вона, [PERSON] та [PERSON] намагалися ознайомити позивача з копією наказом про звільнення, але він відмовився з ним ознайомлюватися, про що був складений акт. 12.04.2019 року зранку вона отримала копію наказу про звільнення позивача, який був завірений печаткою та підписом відповідальної особи МОЗ України. Завірена копія наказу про звільнення від 11.04.2019 року був вручений позивачу для ознайомлення 12.04.2019 року наприкінці робочого дня. Отже, аналізуючи пояснення свідків допитаних в судовому засідання, суд приходить до висновку про те, що позивач 12 квітня 2019 року перебував на роботі, здійснював свої обов`язки згідно контракту №677 від 03.12.2012 року, що не заперечувалося відповідачами. Аналізуючи досліджені докази, надаючи їм оцінку та вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Відповідно ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. За змістом статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України). Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів ( ст..39 КЗпП України). Нормою п.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Нормою ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах № 6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, № 6-491цс15 від 01 липня 2015 року, зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Отже, на виконання вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2КЗпП України роботодавець повинен запропонувати працівнику роботу яку він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а за відсутності такої - будь-яку іншу, яка існує на підприємстві у період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. В порушення вище зазначених норм КЗпП України позивачу не були запропоновані вакантні посади. При цьому слід врахувати, що наказом «Центру психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» від 29.01.2019 року за №10-КП «Про переміщення працівників» усі працівники «Української психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України» переведені на роботу до Дніпровської філії цього «Центру». Натомість позивач до цього Наказу про перевід включений не був а ні на аналогічну посаду, ані на будь-яку іншу. Такий вибірковий підхід до працівників «Української психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України» має ознаки дискримінації по відношенню до позивача, що суперечить ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року №5207-VI, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Статтею 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб. Згідно ст. 6 Закону №5207, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються. Слід зазначити, що стаття 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод стосується, в першу чергу, нерівності в конкретному поводженні, а не порівняння різних заходів, які може обирати держава, обмежуючи здійснення якогось основного права. Сталою практикою Європейського Суду з прав людини встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I). З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що трудові права позивача щодо порядку розірвання трудового контракту з ним були порушені. Відповідно правовій позиції, яка зазначена в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04), принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків. Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державною принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу. У Рішенні від 20.10.2011 у справі "Rysovskyy v. Ukraine" Суд Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ("Beyeler v. Italy", "Oneryildiz v. Turkey", "Megadat.com S.r.l. v. Moldova", "Moskal v. Poland"). У пункті 145 рішення у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України"). Норми ст.ст. 8, 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Стаття 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно ст.10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» державний секретар міністерства є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства. Державний секретар підзвітний і підконтрольний міністру. Згідно підпункту 14 пункту 4, пунктів 8,10-1,10-2 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року№267, МОЗ відповідно до покладених на нього завдань утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи та організації, у тому числі заклади охорони здоров`я, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників, формує кадровий резерв на посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління МОЗ. МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання. Державний секретар МОЗ є вищою посадовою особою з числа державних службовців МОЗ. Державний секретар підзвітний і підконтрольний Міністру. Державний секретар МОЗ відповідно до покладених на нього завдань: призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління МОЗ. Відповідно п.2 Порядку укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. N 642 призначення на посаду керівника закладу здійснюється відповідно до законодавства керівником органу, до сфери управління якого належить (в управлінні якого перебуває) заклад, або за рішенням обласної, районної ради чи сільським, селищним, міським головою. Контракт може бути розірваний на підставах, установлених законом або контрактом. При цьому звільнення з посади керівника закладу проводиться з урахуванням передбачених законодавством гарантій. З огляду на вище зазначений нормативно правові акти, суд приходить до висновку, що третя особа - державний секретар МОЗ України Янчук А.О. підписуючи наказ №28-о від 11.04.2019 року про звільнення позивача, діяв в межах своїх повноважень. Верховний Суд у своїй постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц, зазначив, що звільнення з підстав, зазначених в пункті 1статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно роз`яснень, що зазначені в п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06листопада 1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою ІII-А КЗпП. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя». (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року). Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача про порушення його трудових прав у зв`язку з незаконним звільненням на підставі пункту 1 ст.40 КЗпП України, знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а отже позовні вимоги про поновлення на роботі підлягають задоволенню. Суд касаційної інстанції неодноразово звертав увагу на те, що суди повинні з`ясувати, чи відбулася ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або ж власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Зазначена позиція відображена, зокрема, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №331/8965/15-ц від 14 червня 2017 року, по справі № 332/757/15ц від 27 квітня 2016 року, по справі № 454/308/15-ц від 13 квітня 2016 року, по справи № 756/17911/14ц від 01 червня 2016 року, по справі № 6-36752ск15 від 6 квітня 2016 року, по справі № 501/2476/15-ц від 01 лютого 2017 року. Аналогічна позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц, у справі № 569/10189/16-ц від 31 жовтня 2018 року, у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц. Згідно ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи порушення права позивача на поновлення його на роботі, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)). У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, це допомагає запобігати свавіллю, забезпечувати ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечується правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29). Відповідно до положень ст.235КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. З п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Отже, на підставі ч. 2 ст.235КЗпП та у зв`язку з поновленням позивача на роботі з відповідача - Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 квітня 2019 року, день звільнення, по 30 вересня 2019 року, згідно уточнених позовних вимог. Згідно норм КЗпП України та розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 січня 2019 р. № 7-р про перенесення робочих днів у 2019 році, в лютому 2019 року було 20 робочих днів, в березні -20 робочих днів, а всього 40 робочих днів. Заробітна плата в лютому 2019 року складала 18634,30 гривень, в березні 2019 року складала 17987,71 гривень, а всього за два місяці, що передували звільненню складає 18634,30 гривень +17987,71 гривень = 36 622,01 гривень. Середньоденна заробітна плата складається: 36 622,01 гривень : 40 робочих днів = 915,55 гривень. Таким чином, середня заробітна плата за місяць складає 18634,30 гривень +17987,71 гривень : 2= 18311,00 гривень. Час вимушеного прогулу складає період з 11.04.2019 року по 30.09.2019 року: квітень -12 робочих днів, травень -22 робочих дня, червень 18 робочих днів, липень 23 робочих дня, серпень -21 робочий день, вересень - 21 робочий день, після складання дорівнює 117 робочих днів. Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу складає: 915,55 гривень (середньоденна заробітна плата) помножена на 117 робочих днів дорівнює 107 119,35 гривень, які підлягають стягненню з Державного закладу «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» на користь позивача. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.04.2019р. по 30.09.2019р. в розмірі 107 119,35 гривень. Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідачі не заперечували факт, що позивач був тривалий час тимчасово непрацездатний (т.1 а.с.90-98). Під час ухвалення рішення в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує те, що позивач тривалий час хворів, зазнав моральної шкоди у зв`язку з порушенням його трудових прав, втрати нормальних життєвих зав`язків та здійснення ним додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. За правилами ч.2 ст.16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. Нормою ст.1 КЗпП передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.04.2012 у справі №6-23цс12. На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат. Зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому суд уважає справедливим визначити суму компенсації в розмірі 10000 грн., яка має бути стягнута з роботодавця, що незаконно звільнив позивача, тобто з Міністерства охорони здоров`я України. Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст.430ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Таким чином, суд вважає за можливе допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в межах одного місяця в розмірі 18311,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial