Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києа із позовню заявою до АТ "Укрсоцбанк", в якій просив суд встановити нікчемність застережння про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеного у п.п. 4.5.3, п. 4.9 іпотечного договору № 04/І-305 від 07.07.2006 року, укладеного між [PERSON] та АКБ "Укрсоцбанк", в редакції договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 17.04.2008 р. Позовна заява обгрунтована тим, що 27.06.2006 року між позивачем та АКБ "Укрсоцбанк" укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі. 17.04.2008 року між сторонами укладено договір про внесення змін до кредитного договору, якою кредитний договір викладено у новій редакції. На підставі кредитного договору відповідач надав позивачу 600 000 Євро, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,25% річних. З метою забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором між сторонами 07.07.2006 року укладено іпотечний договір № 04/І-305, відповідно до якого позивач передав в іпотеку належні йому на праві власності нежитлові приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 20 в літері А) на другому поверсі - офіс загальною площею 374,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 17.04.2008 року між сторонами укладений договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, яким текст іпотечного договору викладений у новій редакції. Пунктами 4.5.3, 4.9 іпотечного договору в новій редакції встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого набуття відповідачем права власності на приміщення здійснюється на підставі повідомлення про набуття права власності на приміщення. Вказане застереження порушує конституційне право позивача на непорушність права власності останньогго на приміщення та спрямоване на протиправне позбавлення позивача вказаного права власності, у зв"язку із чим порушує публічний порядок. Тому судом має бути встановлена нікчемність іпотечного договору в цій частині. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 10.12.2019 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгяду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 06.03.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від АТ "Альфа-Банк" в якому зазначено про те, що 03.12.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про припинення АТ "Укрсоцбанк", а також зазначено юридичну особу-правонаступника - АТ "Альфа-Банк". Щодо позовних вимог зазначено про те, що доводи позивача стосовно обов"язковості отримання банком згоди для задоволення вимог іпотекодержателя у випадку позасудового захисту свого порушеного права, є помилковим тлумаченням ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про іпотеку", якою визначено, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Згода іпотекодавця на вчинення дій банком щодо переходу права власності за іпотечним застереженням, при наявності для цього умов, надана у договорі, а тому не потребує додаткового її отримання. Враховуючи те, що застереження, що міститься в п. 4.5.3 іпотечного договору відповідає вимогам Закону, підстави для встановлення нікчемності такого застереження відсутні. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.03.2020 року замінено відповідача у справі АТ "Укрсоцбанк" на його правонаступника АТ "Альфа-Банк". Протокольною ухвалою суду від 16.03.2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 26.03.2020 року представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якому зазначено про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами з приводу позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, підлягають застосуванню ст. ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку" в редакції від 12.05.2006 року, які виключають застереження в іпотечному договорі як підставу для реєстрації права власності на предмет іпотеки. 13.08.2020 року в судовому засіданні представником відповідача до суду подано заяву про застосування позовної давності, оскільки іпотечний договір між позивачем та банком було укладено 07.07.2006 року, внесені до нього оскаржувані зміни 17.04.2008 року, а позовна заява до суду подана у грудні 2019 року, що значно перевищує визначений законом загальний строк позовної давності. 20.10.2020 року представник відповідача подав до суду додаткові пояснення по справі. У судове засідання позивач та його представник не прибули, представник позивавча подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з його хворобою, однак жодних доказів поважності причини неприбуття у судове засідання суду надано не було. Враховуючи те. що сторонами були подані до суду всі заяви по суті справи разом з доказами, було закрито підготовче засідання, сторона позивача не скористалася можливістю подати до суду свою позицію щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, тому суд ухвалив розглядати справу у відсутність представник позивача. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 27.06.2006 року між позивачем та АКБ "Укрсоцбанк" укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-ПІ (а. с. 7 - 11). 17.04.2008 року між сторонами укладено договір про внесення змін до кредитного договору, якою кредитний договір викладено у новій редакції. На підставі кредитного договору відповідач надав позивачу 600 000 Євро, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,25% річних (а. с. 12 - 17). 07.07.2006 року між позивачем та АКБ "Укрсоцбанк" укладено Іпотечний договір № 04/І-305, відповідно до якого позивач передав в іпотеку належні йому на праві власності нежитлові приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 20 в літері А) на другому поверсі - офіс загальною площею 374,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 18 - 20а). 17.04.2008 року між сторонами укладений договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, яким текст іпотечного договору викладений у новій редакції (а. с. 21 - 24). Відповідно до п. 4.5 вказаного іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: - п. 4.5.1 на підставі рішення суду, або - п. 4.5.2 на підставі виконавчого напису нотаріуса, або - п. 4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов"язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", або - п. 4.5.4 шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встновленому ст. 38 Закону України "Про іпотеку", або - п. 4.5.5 шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати", - п. 4.5.6 в інший спосіб передбачений чинним законодавством України, або визначений домовленістю сторін. Пунктом 4.9 договору передбачено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки для задоволення його вимог, що випливають з основного зобов"язання, може здійснюватися шляхом надіслання (надання) іпотекодавцю повідомлення про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. При цьому, якщо інше не передбачено законами України або повідомленням іпотекодержателя, право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з моменту отримання іпотекодавцем такого повідомлення особисто або з моменту отримання такого повідомлення за останнім відомим іпотекодержателю місцем знаходження іпотекодавця і іпотекодержатель отримує право вимоги предмета іпотеки з чужого незаконного володіння. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції 12.05.2006 року), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Статтею 37 вказаного Закону (в редакції 12.05.2006 року) передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Позивач посилався на п. 4.5.3, 4.9 вважаючи їх такими, що не відповідають нормам законодавства. Проте, відповідний пункту 4.5.3 передбачає право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом ередачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов"язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Пункт 4.9 передбачає, що що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки для задоволення його вимог, що випливають з основного зобов"язання, може здійснюватися шляхом надіслання (надання) іпотекодавцю повідомлення про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до положень ст.ст. 202, 203, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Аналізуючи положення статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», 328 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином суд вважає, що п. 4.5.3, 4.9 іпотечного договору в повній мірі відповідають загальним положенням про договір та нормам чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства. Зважаючи на викладене, в задоволенні позову необхіно відмовити.

Outcome: dismissed