Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

В вересні 2013 року ПАТ «Дельта Банк» предявив позов до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 19 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11317285000 на суму 34\~000 доларів США під 13, 9 % річних на строк з 19.03.2008 року по 19.06.2008 року та під 14, 9 % річних на строк з 19.06.2008 року по 19.06.2019 року. Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до іпотечного договору № 11317285000 від 19 березня 2008 року, за умовами якого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді, загальною площею 65, 1 кв.м. та житловою площею 38,0 кв.м. 8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. Своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима позичальник належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 15.07.2013 року в нього виникла заборгованість по кредиту в розмірі 353\~404, 18 грн. З них: -229\~622, 18 грн. борг по кредиту; -123\~782, 00 грн. борг по відсотках. У звязку з невиконанням умов кредитного договору, Банк надіслав відповідачам претензії від 16.07.2012 року № 02.1-3968 та від 16.07.2012 року № 02.1-3967. Однак, ці претензії з боку відповідачів залишилися без задоволення. Посилаючись на те, що зобовязання належним чином не виконано, Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді, шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження, з вартості якого підлягає сплаті заборгованість по кредиту в розмірі 353\~404, 18 грн. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16 квітня 2014 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості по кредиту в сумі 353\~404, 18 грн. звернуто стягнення на квартиру загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,0 кв.м. по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді, що належить [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності, шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження. Вирішено питання про судові витрати (а.с.77-79). В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що банк не реалізував передбаченого в договорі способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав б передачу іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок погашення основного зобовязання, а тому банк не вправі звертати стягнення в іншому порядку. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не застосував до даних правовідносин норми [PERSON] «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який дав суду підстави для відмови в задоволенні позову. Розмір заборгованості, визначений судом, апелянт не оспорює. У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник апелянта скаргу підтримав та просив задовольнити із наведених у ній підстав. Представник позивача скаргу не визнав та просив відхилити. Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 33 [PERSON] "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З матеріалів справи слідує, що 19 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11317285000 на суму 34\~000 доларів США під 13, 9 % річних на строк з 19.03.2008 року по 19.06.2008 року та під 14, 9 % річних на строк з 19.06.2008 року по 19.06.2019 року (а.с.7-20). Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до іпотечного договору № 11317285000 від 19 березня 2008 року, за умовами якого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді, загальною площею 65, 1 кв.м. та житловою площею 38,0 кв.м. (а.с.21-23). 8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с.44-45). Своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима позичальник належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 15.07.2013 року в нього виникла заборгованість по кредиту в розмірі 353\~404, 18 грн. (а.с.6) З них: -229\~622, 18 грн. борг по кредиту; -123\~782, 00 грн. борг по відсотках. У звязку з невиконанням умов кредитного договору, Банк надіслав відповідачам [PERSON] та [PERSON] претензії від 16.07.2012 року № 02.1-3968 та від 16.07.2012 року № 02.1-3967 (а.с.31-34). Однак, ці претензії з боку відповідачів залишилися без задоволення. В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник апелянта стверджував, що його довірителю не було відомо про заміну кредитора у зобовязанні. Це твердження спростовується змістом зазначених вище листів-вимог, адресованих [PERSON] та [PERSON], в яких міститься вся необхідна інформація щодо нового кредитора (а.с.31-34). Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. В даному випадку таких обмежень не встановлено. Боржник не вимагав у нового кредитора доказів переходу до нього прав у зобовязанні відповідно до вимог ст. 517 ЦК України та не виконував своїх зобовязань первісному кредиторові відповідно до вимог ч. 2 ст. 516 ЦК України. Таким чином, колегія констатує, що суд першої інстанції правильно встановив, що у даному випадку зобовязання належним чином не виконано, а тому банк вправі звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгород. Посилання скаржників на те, що банк не застосував позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, до уваги не приймається, оскільки відповідно до п. 4.2 договору іпотеки № 11317285000 від 19 березня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання. При цьому, право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Згідно правової позиції у справі N 6-1080цс15 (постанова Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року) слідує, що відповідно до частини першої статті 33 [PERSON] України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього [PERSON]. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Що стосується доводів апеляційної скарги щодо необхідності застосування [PERSON] "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", то в даному випадку колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до [PERSON] України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 [PERSON] України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 [PERSON] України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З огляду на статтю 3 вказаного [PERSON] він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки [PERSON] не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Згідно статті 39 [PERSON] України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішення суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Така правова позиція викладена у справі N 6-1105цс15 (постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року) 7 червня 2014 року набув чинності Закон України від 3 червня 2014 року N 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон N 1304-VII), згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 [PERSON] України від 2 жовтня 1992 року N 2654-XII "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 [PERSON] України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії [PERSON] N 1304-VII. [PERSON] N 1304-VII, який набрав чинності 7 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення суду першої інстанції у справі, яка переглядається, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Така правова позиція викладена у справі N 6-714цс15 (постанова Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року). В даному випадку відповідачі не подавали заяви про надання відстрочки відповідно до [PERSON] "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", однак не позбавлені відповідного права у процесі виконавчого провадження. Частина 1 статті 39 [PERSON] «Про іпотеку» передбачає реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду. Зокрема, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: - загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; - опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; - заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; - спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього [PERSON]; - пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; - початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У даній справі, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За таких обставин рішення місцевого суду слід змінити, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки (квартири по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді) в розмірі 362\~019 грн. При цьому, колегія суддів виходить з ринкової вартості цієї квартири, яка обумовлена в п.1.2 укладеного між сторонам договору іпотеки № 11317285000 від 19 березня 2008 року (а.с.21-23). В решті рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог закону, а отже підлягає залишенню без змін. Враховуючи викладене,

Outcome: partial