Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди в розмірі 150000 грн. Позивач просить суд визнати розповсюджену [INFO] року відповідачем на власній сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» інформацію недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а саме: "В марте прошлого года, в пол второго ночи, пьяная [PERSON] мчала на своём Лесусе без ближнего света. Была задержана. В результате - оштрафована и лишена прав. Суд доказал пьянство за рулём. Чтоб не быть голословной, прилагаю соответствующее постановление. Ко всему прочему, моральный авторитет [PERSON] обвинила меня в продажности. Мол за деньги с потрохами сдала свои убеждения Офису Президента. [PERSON] так усердно досказывала это, вроде сама имела опыт. Выясняется, я не ошиблась. Два года назад [PERSON] , ненавидящая власть, не погнушалась получить «Заслуженного адвоката» от [PERSON]. Я заслуженного журналиста не получила. А [PERSON] - заслужила.", зобов`язати відповідача спростувати цю інформацію у такий же спосіб, у який її було поширено, та видалити зі свого акаунту пост (публікацію) від [INFO] року разом із доданими до нього фотографіями постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2020 року у справі №761/9505/20 таким чином, щоб жодна особа не мала доступу до цього посту та фотографій постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2020 року у справі №761/9505/20. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року відповідачем на власній сторінці в соціальній інтернет - мережі Фейсбук розміщено публікацію стосовно позивача, яка, на думку останньої, є недостовірною та негативною, принижує її честь, гідність та ділову репутацію, поширення відповідачем такої інформації серед необмеженого кола осіб призвело до моральних страждань позивача. Зокрема, позивач вважає, що словосполучення «пьяная [PERSON] мчала на своем Лексусе » містить твердження щодо перебування позивача у стані алкогольного сп`яніння, що негативно впливає на статус адвоката. Словосполученням «была задержана. В результате - оштрафована и лишена прав», на думку позивача, відповідач стверджує і доводить до необмеженого кола осіб інформацію про факт ймовірного адміністративного затримання позивача. « [PERSON] , ненавидящая власть, не погнушалась получить «заслуженного адвоката от [PERSON]» - відповідач стверджує про факт отримання позивачем звання, якого не існує. Також, обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідач незаконно отримав текст судового рішення у справі 761/9505/20 із зазначенням конфіденціальних даних позивача, всупереч вимогам законодавства не перевірив чинність судового рішення, яке у подальшому було скасоване апеляційною інстанцією, а оприлюднення конфіденційної інформації стосовно ПІБ позивача, місця проживання, тощо створює загрозу життю та здоров`ю позивача. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10.08.2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації фізичної особи та відшкодування моральної шкоди, передано до Шевченківського районного суду м.Києва за підсудністю. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15.09.2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації фізичної особи та відшкодування моральної шкоди, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 12.10.2021 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що в оспорюваній публікації від [INFO] року міститься висловлювання відповідача, а не фактичне твердження, відповідачем було перевірено інформацію перед її опублікуванням у соціальній мережі Фейсбук, а текст судового рішення у справі №761/9505/20 був відтворений та оприлюднений відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень». В свою чергу представник відповідача посилається на положення ч.3 ст. 25 Закону України «Про інформацію» щодо права журналіста не розкривати джерело одержаної інформації та ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та, крім того, звертає увагу суду на те, що станом на момент спірної публікації у Єдиному державному реєстрі судових рішень України не було даних щодо скасування постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2020 року у справі №761/9505/20. Стосовно публікації в частині присвоєння позивачу звання «Заслуженого адвоката», а не Заслуженого юриста України, представник відповідача зазначає, що у даному випадку мало місце переносне значення цього словосполучення, що, з урахуванням опублікованих відповідачем скріншотів Указу Президента України від 19.12.2019 року, не призвело до спотворення інформації або її недостовірності. У задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 150000 грн. та видалення посту просить відмовити через їх необґрунтованість, оскільки у даному випадку діями відповідача не завдано шкоди немайновим правам позивача, та, крім того, відсутній юридичний склад правопорушення. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.10.2021р. у справі №757/40220/21-ц відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи з повідомленням сторін у даній справі, розгляд справи ухвалено продовжити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 28.10.2021 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про відсутність повноважень у адвоката Осадчого П.Ю. підписувати відзив на позовну заяву з огляду на наділені договором повноваження та через відсутність істотної умови договору - гонорара адвоката, що, згідно із положеннями ст. 638 Цивільного кодексу України, тягне за собою його неукладеність. Також представник позивача зазначає, що видалення всієї інформації з посту від [INFO] року є загальнопоширеною практикою, оскільки при видаленні окремої частини інформації з посту втрачається його зміст. Також вважає, що публікуючи спірний пост на особистій сторінці, відповідач діяв не як журналіст, а як фізична особа, що виключає можливість застосування у даному випадку ч.3 ст. 25 Закону України «Про інформацію». 16.11.2021 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Так, у своїх запереченнях відповідач підтверджує факт розміщення спірної публікації [INFO] року на власній сторінці у соціальній мережі Фейсбук. При цьому, звертає увагу суду, що текст постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2020 року у справі №761/9505/20 отриманий законним способом, проте джерело інформації не підлягає розкриттю згідно із положеннями ч.3 ст. 25 Закону України «Про інформацію», та, крім того, станом на момент спірної публікації у Єдиному державному реєстрі судових рішень України не було жодної інформації щодо скасування або оскарження вказаного судового рішення. Стосовно публікації [INFO] року відзначає, що проаналізувавши текст отриманого судового рішення Шевченківського районного суду міста Києва, відповідач, як і більшість громадян, дійшла логічного висновку та висловила свою власну думку, що керуючи транспортним засобом, [PERSON] перебувала у стані алкогольного сп`яніння. При цьому відповідач, посилаючись в тому числі й на Правила адвокатської ектики, виходить з того, що [PERSON] є професійним юристом та відомим адвокатом, до якого суспільство висуває більш високі вимоги, ніж до звичайної людини, в тому числі й у повсякденному житті. Кожний законослухняний водій транспортного засобу, якому нічого приховувати, на вимогу представника влади завжди виконає передбачені Законом вимоги щодо проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Відмова водія транспортного засобу від проходження такого тесту - типова поведінка водія, який перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Вся світова спільнота дотримується принципу, що відмова від проходження тесту на алкоголь означає вживання водієм алкогольних напоїв. Тож, на думку відповідача, причиною відмови позивача від проходження тесту на вживання алкогольних напоїв було фактичне перебування його у стані алкогольного сп`яніння. При цьому, позивач розраховувала на те, що її специфічні знання у галузі права, обізнанність із подальшою процедурою доведення вини у суді, оцінки доказів судом, у подальшому значно ускладнить процес доказування перебування позивача у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом. Словосполучення «была задержана» щодо [PERSON] у даному випадку використовувалося відповідачем у контексті та в цілому з огляду на те, що не може рухатися далі автомобіль із водієм, який зупинила поліція. Щодо словосполучення про присвоєння звання «заслуженого адвоката» позивачу замість «Заслужений юрист України» відповідач зазначила, що це звичайний оборот, який використовується у повсякденному житті, оскільки для звичайної людини, не обізнаної із тонкощами юриспруденції адвокат та юрист - це майже тотожні поняття. При цьому, відповідач відзначила, що з метою формування власної думки суспільства до посту також були прикріплені текст постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2020р. у справі №761/9505/20 та скріншот Указу Президента України про присвоєння почесного звання «Заслужений юрист України» [PERSON] . Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачем [INFO] року на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», що належить [PERSON] та розташована за посиланням в мережі Інтернет [INFO] , розміщено публікацію наступного змісту: « Друзья , Фейсбук в последние дни превратился в поле боя. Считаю тенденция нездоровая и уверена, что адекватная часть общества должна объединиться, а не собачиться. Также считаю, что роль морального авторитета обязывает. Раз уж берёшь на себя смелость учить других жизни, будь добр соответствовать. После того, как я написала, что травля [PERSON] недопустима, многие высказались. Кто-то толерантно, кто-то - не очень. Завидную активность во всей этой истории проявила одна персона. [PERSON] жадно и самоотверженно комментирует все мои посты и фото. Кто же это? Судя по количеству свободного времени, видимо, безработная. Сначала [PERSON] требовала объяснений и извинений. Но и этого ей показалось мало. На второй день [PERSON] завила - я должна уйти из профессии. Такая себе управдом с указкой в руках, измерчющая длину юбки. И кто же наша совесть нации? В марте прошлого года, в пол второго ночи, пьяная [PERSON] мчала на своём Лесусе без ближнего света. Была задержана. В результате - оштрафована и лишена прав. Суд доказал пьянство за рулём. Чтоб не быть голословной, прилагаю соответствующее постановление. Ко всему прочему, моральный авторитет [PERSON] обвинила меня в продажности. Мол за деньги с потрохами сдала свои убеждения Офису Президента. [PERSON] так усердно досказывала это, вроде сама имела опыт. Выясняется, я не ошиблась. Два года назад [PERSON] , ненавидящая власть, не погнушалась получить «Заслуженного адвоката» от [PERSON] . Я заслуженного журналиста не получила. А [PERSON] - заслужила. Друзья, этим постом всего лишь призываю вас задуматься, кому вы доверяете. Кто такие лидеры общественного мнения? Как становятся моральным авторитетом? Почему разрозненность в рядах адекватного общества на руку власти? [INFO] ». До вказаної публікації долучені фотодокумент під назвою Постанова Іменем України у справі №761/9505/20 від 12.06.2020 року та скріншот з сайту Президента України Указу №920/2019 «Про присвоєння почесного звання «Заслужений юрист України» [PERSON] - керуючому партнеру адвокатського бюро «[INFO]». Судом встановлено, що постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2020 року у справі №761/9595/20 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП; накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також присуджено до стягнення з неї на користь держави судовий збір у розмірі 420, 40 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 14.04.2021 року у справі №761/9505/20 вищезгадану постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 12.06.2020 року, скасовано, а провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в її діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до п. 10 ст. 152 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судом встановлено, що станом на день прийняття рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень України міститься два судових рішення у справі №761/9505/20 - постанова Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/9505/20 від 12.06.2020 року, що була надіслана судом до Державного реєстру судових рішень України 24.06.2020, зареєстрована 25.06.2020р. та оприлюднена 26.06.2020р., а також постанова Київського апеляційного суду від 14.04.2021р., що була зареєстрована у Реєстрі 20.08.2021 року, а оприлюднена 25.08.2021 року, тобто, після розміщення спірної публікації. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Ідентична норма закріплена у ст. 302 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У відповідності до норм статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року, Заяви №№ 30582/04 і 32152/04). Аналізуючи зміст поширеної відповідачем інформації в частині: "В марте прошлого года, в пол второго ночи, пьяная [PERSON] мчала на своём Лесусе без ближнего света. Была задержана. В результате - оштрафована и лишена прав. Суд доказал пьянство за рулём. Чтоб не быть голословной, прилагаю соответствующее постановление" суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідач висловила свою думку щодо обставин, викладених у постанові суду, та виклала своє бачення, суб`єктивну думку та оцінку поведінки позивача з точки зору пересічного громадянина з питань, які становлять суспільний інтерес. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися зокрема позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lingens v. Austria» зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне - 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У межах розгляду даної справи судом встановлено, що позивач розмістила на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» [INFO] за посиланням в мережі Інтернет: [INFO] , відеозапис власного звернення під назвою « [INFO]», в якому надала відповідь на пост відповідача у соціальній мережі «Фейсбук» та повідомила про скасування рішення суду першої інстанції в адміністративній справі: «… [PERSON] , после наших несколько там гневных политических баталий, все знают о чем речь, не буду повторять, вместо аргументов каких-либо вообще, решила опубликовать мои личные данные и решение суда. Решение суда первой инстанции о том, что меня привлекли к административной ответственности за вождение в нетрезвом виде. Смотрите - я за рулем. Вот мои права. [PERSON] , если бы Вы были реальным журналистом, Вы бы проверяли информацию, которую Вам сливают, но Вы не проверили информацию. Вы незаконно получили доступ к материалам дела, и мы с этим тоже разберемся, каким образом у Вас оказалось решение суда … Вы опубликовали и распространили мои личные данные. Вы нарушили закон. И решение это - оно было отменено апелляционным судом как незаконное…». Щодо публікації в частині: " Ко всему прочему, моральный авторитет [PERSON] обвинила меня в продажности. Мол за деньги с потрохами сдала свои убеждения Офису Президента. [PERSON] так усердно досказывала это, вроде сама имела опыт. Выясняется, я не ошиблась. Два года назад [PERSON] , ненавидящая власть, не погнушалась получить «Заслуженного адвоката» от [PERSON]. Я заслуженного журналиста не получила. А [PERSON] - заслужила.", то вона, на переконання суду, є висловленням відповідачем оціночних судженнь, оскільки викладена з використанням притаманних для оціночних суджень мовно-стилістичних засобів, зокрема, сатири, що, зокрема, вбачається з висловів "с потрохами сдала свои убеждения", "не погнушалась", та не може бути перевірена на предмет достовірності виходячи із відсутності фактичних данних. Отже, із аналізу змісту поширеної відповідачем інформації вбачається, що відповідач висловила свою думку та надала оцінку поведінці позивача, використовуючи певну риторику та інші характерні для оціночних суджень мовно-стилістичні засоби, а тому спірні вислови не є фактичними твердженнями, які підлягають доведенню під час судового розгляду, а тому відсутні правові підстави для застосування положень ст. 277 ЦК України, і задоволення позову в частині визнання недостовірної інформації, розповсюдженої відповідачем [INFO] року на власній сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» та зобов`язання її видалити і спростувати у такий же спосіб, у який її було поширено. Також позивачем не доведено, що поширенням оспорюваної інформації було завдано шкоду її особистим немайновим правам, негативно вплинуло на її ділову репутацію чи стосунки з оточуючими. Щодо посилання представника позивача на те, що відповідач розповсюдила персональні дані позивача стосовно прізвища, ім`я та по-батькові, номеру транспортного засобу, дати народження, місця проживання, слід зазначити, що правовідносини, що склались між сторонами не підпадають під сферу дії Закону України "Про захист персональних даних" (ст. 1). Не є обгрунтованими також посилання представника позивача на відсутність повноважень у адвоката Осадчого Павла Юрійовича підписувати відзив на позовну заяву, оскільки в матеріалах справи міститься ордер серії АА № 1140342 від 21.09.2021 року, відповідно до якого права адвоката не обмежуються, та який підтверджує повноваження представника відповідача відповідно до ст.ст. 62, 64, 178 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». При цьому, матеріали справи не містять доказів визнання недійсним договору, укладеного між відповідачем та її представником. Також, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 150000 грн. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 Цивільного кодексу України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи роз`яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач. Враховуючи наведене, а також зважаючи на те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, в задоволенні яких судом відмовлено, зазначені вимоги також задоволенню не підлягають. Підсумовуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених і оцінених доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими, а тому суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог повністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, то відповідно підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed