Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

В листопаді 2019 року представник позивача АТ «Укрпошта" в особі Київської міської дирекції звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача шкоду, завдану під час неналежного виконання нею трудових обов`язків в сумі 162861,09 грн., а також судовий збір в сумі 1921,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 15.05.2018 року відповідача [PERSON] було прийнято до Київської міської дирекції АТ «Укрпошта» на посаду начальника відділення зв`язку. В цей же день між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого вона взяла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй від позивача матеріальних цінностей. 25.06.2019 року в ході проведення перевірки ВПЗ Київ 131 працівниками групи контрольних перевірок виробничих структурних підрозділів були виявлені порушення [PERSON] своїх трудових обов`язків, що заподіяло шкоду підприємству у вигляді недостачі на загальну суму 162861,09 грн., яка не погашена та підлягає стягненню з відповідача. Оскільки відповідач спричинила позивачу збитки, останній за захистом свого порушеного права звернувся до суду із вказаним позовом та просить суд стягнути зазначені матеріальні збитки з відповідача на користь позивача в примусовому порядку, а також судовий збір. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.11.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник позивача з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач відзив на позов до суду не подала. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась, в зв`язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 15.05.2018 року відповідача [PERSON] було прийнято до Київської міської дирекції АТ «Укрпошта» на посаду начальника відділення зв`язку К-131. 15.05.2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого вона взяла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй від позивача матеріальних цінностей. Відповідно до наказу КМД АТ «Укрпошта» № 1017-п від 11.03.2019 року, в зв`язку з виробничою необхідністю виконання обов`язків начальника відділення ВПЗ Київ 131 ЦПЗ № 1 були покладені на [PERSON] , начальника відділення зв`язку поштового дільниці супроводу мережі, зі збереженням місячного фонду заробітної плати. 25.06.2019 року в ході проведення перевірки ВПЗ Київ 131 працівниками групи контрольних перевірок виробничих структурних підрозділів були виявлені порушення [PERSON] своїх трудових обов`язків. За наслідками проведення службового розслідування по факту нестачі грошових коштів у відділенні поштового зв`язку Київ 131 Центру поштового зв`язку № 1, було складено акт службового розслідування від 27.06.2019 року, відповідно до якого судом було встановлено, що начальник ВПЗ Київ 131 [PERSON] . порушила вимоги нормативних та розпорядчих документів внаслідок свого недбалого ставлення до посадових обов`язків, що призвело до нестачі коштів на загальну суму 162861,09 грн. Також комісією було зафіксовано, що в діях відповідача вбачаються можливі ознаки складу злочину, передбаченого ст. 191 КК України, а саме: привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем. 17.09.2019 року позивачем було направлено відповідачу претензію про сплату коштів на загальну суму 162861,09 грн., однак, доказів належного відшкодування позивачу завданих збитків, матеріали справи не містять, як і не містять доказів, які б спростовували факти викладені в акті перевірки та акті службового розслідування. При вирішення спору суд приймає до уваги положення ч.1 ст. 22 ЦК України, якими передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно приписів ч. 1 ст. 1126 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України). Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно зі ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності працівників, зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, зокрема у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" № 14 від 29.12.1992, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 р. N 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать Конституції і законам України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. N 447/24, роботи з приймання й обробки для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставки (супроводу), видачі (здачі) цінностей, містяться у зазначеному Переліку. Згідно зі ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем доведено, що відповідач перебувала у трудових відносинах з АТ "Укрпошта", згідно посадової інструкції та відповідних договорів на неї було покладено обов`язки щодо забезпечення збереження ввірених грошових коштів, поштових відправлень, умовних та товарно-матеріальних цінностей та виробничої документації ВПЗ, будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, відповідач порушила посадові обов`язки, чим спричинила позивачу збитки, та актом службового розслідування встановлено наявність вини відповідача у незбереженні матеріальних цінностей. Відповідно до встановлених актом службового розслідування та інших документів, розмір матеріальної шкоди, завданої підприємству склав суму в загальному розмірі 162861,09 грн. Стороною відповідача в ході розгляду справи не надано суду доказів на спростування обґрунтувань та доводів позову, як і не надано доказів відшкодування завданих матеріальних збитків в добровільному порядку. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача надано суду переконливі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, які стороною відповідача не спростовані, суд вважає, що позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 2442,93 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved