Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

В листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування від 30 грудня 2011 року 12 частки житлового будинку [ADDRESS] недійсним з підстав його удаваності . Свої вимоги позивач мотивуває тим, що між ним та [PERSON] В листопаді 2011 року був укладений попередній договір купівлі-продажу належної йому частки житлового будинку за вказаною адресою, оскільки він потребував грошових коштів і мав намір продати будинок та погасити борги. Коли настав час укладання нотаріального договору купівлі-продажу в грудні 2011 року з'ясувалося , що існують певні перешкоди з боку співвласників будинку (з урахуванням права на переважну купівлю частки у спільному майні), а з 2012 року набирали чинності нові правила реєстрації права власності та укладання договрів щодо відчуження нерухомого майна, тому він погодився на пропозицію покупця [PERSON] на укладання замість договору купівлі-продажу частини будинку договору дарування. [PERSON] познайомив його з [PERSON] , пояснивши , що договір потрібно оформити саме на нього, запевнивши в дійсності їх намірів щодо купівлі будинку. Гроші за будинок йому пообіцяли віддати згодом, після переобладнання будинку і його повторного продажу. Але протягом цього часу гроші за будинок йому так і не повернули, отже він був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучений [PERSON]. У судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову у повному обсязі з викладених в позові та заяві про уточнення позову підстав. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки оспорюваний договір є дійсним, сторони досягли згоди з усіх його умов, а доводи позивача надумані та не відповідають дійсності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги .Суду пояснив, що дійсно він досяг з позивачем домовленості щодо придбання належної йому частки будинку по пр. Леніна. На той час він перебував у "партнерських, комерційних" відносинах з [PERSON] з приводу залучення спільних коштів з метою будівництва певних об'єктів та їх подальшої реалізації. Оскільки будинок був для них цікавим об'єктом для перебудови , а у [PERSON], не було достатньо коштів, він отримав у позику певну суму у [PERSON], а в забезпечення повернення позики умовив [PERSON] оформити договір на відповідача. Розрахуватися з продавцем за частину будинку вони домовилися після закінчення будівництва , але на теперішній час стосунки з відповідачем у нього погіршилися, коштів на закінчення будівництва немає, отже можливість розрахуватися з позивачем за проданий будинок відсутня. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, свідків, вивчивши і оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 30 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування 50100 частки житлового будинку, що розташований за адресою м. Миколаїв, пр. Леніна, буд. 214. З 29 грудня 2011 року позивач зняв з реєстрації своє місце проживання за цією адресою , ніхто не зареєстрований там по теперішній час. Оспорюваний договір був підписаний сторонами в присутності нотаріуса, позивача, відповідача без зауважень. Як вбачається з інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 50100 часток вказаного будинку зареєстровані на праві приватної власності 04 лютого 2014 року за [PERSON], під обтяженням не перебувають на час розгляду справи. 17 жовтня 2011 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON], як покупцем укладено Договір про наміри купівлі-продажу жилого приміщення - вказаної частини будинку, вартістю 30 000 доларів США з передачею авансового платежу у розмірі 1000 доларів США , за умови укладання нотаріально посвідченої угоди не пізніше 05 грудня 2011 року. При цьому в позовній заяві та під час судового засідання позивач та третя особа [PERSON] наполягали на визнанні договору дарування недійсним з підстав його удаваності, оскільки останній домовився з [PERSON] саме про придбання частини будинку за ціну продажу "чуть більше" 30 000 доларів США з виплатою усією вартості продажу через один-два роки після укладення договору. Отже фактично був укладений договір купівлі-продажу будинку з відстрочкою платежу. При цьому [PERSON] в судовому засіданні не зміг пояснити, чому відчуження будинку було оформлено на [PERSON] , а не [PERSON] ( з яким укладено попередній договір і досягалися домовленості щодо ціни та строків продажу) , зазначивши лише, що так його попросив зробити [PERSON] Наполягав, що вимушений був зробити так, як його просили відповідач та третя особа, оскільки йому терміново були потрібні кошти на погашення кредитів і на інші потреби. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Оцінивши зміст договору в сукупності з поясненнями сторін у справі, суд приходить до висновку, що даний договір відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим ст. 203 ЦК України, оскільки зміст даної угоди не суперечить закону, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, правочин був вчинений у формі, встановленій законом і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даною угодою. Тому суд вважає безпідставним посилання позивача на ст.ст. 203, 215 ЦК України. Вимоги позивача про визнання даного правочину удаваним суд вважає безпідставними, оскільки вони не засновані на законі. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Аналіз даної норми закону свідчить про те, що воля обох сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину . Тобто , за удаваною угодою у сторін не виникає жодних прав і обов'язків. Укладаючи удавану угоду , обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. Між тим, судом встановлено, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладання договору дарування, позивачем в судовому засіданні не надано доказів того, що вони уклали його з метою приховати інший правочин та не доведено чи дійшли згоди сторони щодо усіх умов договору купівлі-продажу, який бажали приховати. До того ж, обидві сторони визнали в судовому засіданні, що гроші в рахунок ціни ніби-то продажу спірного будинку не передавалися, точну "ціну продажу" та строк розрахунку позивач не зазначив, що підтверджує відсутність досягнення домовленості по всім істотним умовам договору купівлі-продажу , що виключає укладення цього договору як договору, який насправді вчинили сторони, про що стверджує позивач. Посилання на відсутність у позивача при укладанні договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного, спростовується змістом самого договору дарування, а саме п. 7, який підписано [PERSON] без зауважень, а також заявою на ім'я приватного нотаріуса його колишньої дружини [PERSON] на укладання саме договору дарування спільного сумісного майна, укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню. Наявність Договору про наміри купівлі-продажу від 17 жовтня 2011 року , а також пояснення свідка [PERSON], яка надавала [PERSON] ріелторські послуги восени 2011 року, щодо намірів останнього саме продати, тобто оплатно відчудити, спірний будинок не свідчать про недійсність договору і не вказує на існування між сторонами саме оспорюваного Договору дарування інших договірних відносин. Пояснення позивача та третьої особи стосовно вимушеності укладення договору дарування частини будинку замість купівлі-продажу через необхідність уникнути отримання згоди співвласника іншої частки будинку від права переважної купівілі частки у спільному частковому майні, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відносяться до мотивів укладення правочину, які не впливають на його дійсність. Також як на одну з підстав визнання договору дарування недійсним, позивач посилався на вчинення договору під впливом тяжких обставин, що передбачено ст. 233 ЦК України, в обгрунтування чого посилався на наявність значної заборгованості за декількома кредитними договорами. Таке дійсно підтверджується копіями кредитних договорів та довідок банку про рпозмір заборгованості [PERSON] в період укладення оспорюваного договору, що є в матеріалах справи. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. За змістом ст. 233 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним за сукупності таких умов: якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини; такий правочин вчинено на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. При вчиненні такого правочину, сторона, яка відчужує майно, усвідомлює, що вчиняє його на вкрай невигідних умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. При цьому, слід звернути увагу сторін, що правова природа договору дарування, полягає в тому, що такі договори належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником будь-яких зобов'язань матеріального характеру, а тому такі договори не може бути визнано недійсними на підставі ст. 233 ЦК України. До того ж сам позивач стверджував, що сторони уклали спірний договір без передачі грошей в рахунок ціни продажу, домовишись про оплату через невизначений час , тобто таке не могло бути вчинено під впливом тяжкої обставини (необхідність погашення боргових зобов'язань позивача) на момент підписання договору вже не існувало. Стосовно посилання позивача як на підставу недійсності оспорюваного правочину на положення ст.ст. 229,230 ЦК України, то наявність помилки та обману не доведена в судовому засіданні. Так, воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення, а саме : щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Не має правового значення помилка, допущена при розрахунку одержання користі від вчиненого правочину; помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Отже, відповідно до змісту ст. 230 ЦК ця стаття не повинна поширюватись на односторонні правочини, якими, зокрема, є заповіт, довіреність, дарування. Крім того, недійсність дарування позивач пов'язує з обставинами, які мали місце не на час його укладення , а після (нездійснення розрахунку відповідачем з позивачем у строк, який ніби-то оговорювався при посвідченні договору). Тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю - в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed