Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом - будинком [ADDRESS], зняти з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою цього будинку. Від [PERSON] заяви про визнання позову або заперечень проти позову не надходило. Судом з'ясовано, що [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 29.08.2008 р. з [PERSON] (а. с. 8), набула у власність будинок [ADDRESS], що підтверджується довідкою № 1037 від 01.10.2008 р. Комунального підприємства "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" (а. с. 5). За адресою вказаного будинку з 16.06.2005 р. зареєстрована [PERSON], що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України від 17.10.2014 р. (а. с. 13). [PERSON] є дочкою [PERSON], колишнього власника будинку [ADDRESS], що підтверджується довідкою від 09.10.2014 р. № 14 Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 (а. с. 7), а також показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], тобто, зважаючи на положення статті 3 Сімейного кодексу України, є членом його сім'ї. Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, суд вважає, що право [PERSON] на користуванням житлом - будинком [ADDRESS] (сервітут), виникло в неї на підставі закону як у члена сім'ї власника цього будинку - [PERSON]. Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки [PERSON] після укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування житлового будинку від 29.08.2008 р., перестала бути членом сім'ї власника будинку [ADDRESS], то припинились обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням цим будинком (житлом)), а відтак цей сервітут припинився, тобто [PERSON] після набуття [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS] втратила право користування цим будинком. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім'ї власника житла (будинку), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку). Доказів наявності такого договору не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом - будинком [ADDRESS], підлягає задоволенню. Разом з тим, у задоволенні позову в частині зняття з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою: будинок [ADDRESS] необхідно відмовити з таких підстав. Норми Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не передбачають знаття з реєстраційного обліку, а передбачають зняття з реєстрації місця проживання. В свою чергу, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (абзаци перший та третій статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"), тобто рішення суду у цій справі після набрання законної сили є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання.

Outcome: partial