Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати Дочірне підприємство «Кіровоградтепло» сплатити йому доплату за класність водія за весь час працювання на підприємстві та зобов`язати Дочірне підприємство «Кіровоградтепло» сплатити йому завдану моральну шкоду в розмірі 7000 грн. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 26.04.2001 року він був прийнятий на роботу в КП «Теплоенргетик» на посаду машиніста екскаватора 5 розряду служби механізації та транспорту та має посвідчення водія тракторного засобу першого класу. Відповідно до трудового законодавства, та колективного договору йому повинні були доплачувати щомісячно 25% тарифної ставки. На його неодноразові звернення до керівництва підприємства, що вони порушують трудове законодавство та трудовий договір кошти йому не виплачувалися. 18.07.2010 року він досяг пенсійного віку та звільнився в зв`язку з виходом на пенсію. При звільненні повинні були провести всі розрахунки і сплатити йому кошти за класність водія, однак, відповідач в добровільному порядку це робити відмовився, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач у судове засідання свого представника не направили, повідомлені про дату, час і місце судового засідання в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. Оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не з`явився в судове засідання без поважних причин і не подав відзив, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд згідно вимог ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 26.04.2001 року позивач був прийнятий на роботу в КП «Теплоенргетик» на посаду машиніста екскаватора 5 розряду служби механізації та транспорту, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с. 3-4). [PERSON] має посвідчення водія тракторного засобу першого классу, що підтверджується копією посвідчення тракториста-машиніста Серії АА № [NUMBER] та талоном попереджень до посвідчення (а.с. 16). 18.07.2010 року [PERSON] досяг пенсійного віку та звільнився в зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки та копією пенсійного посвідченя Серії [NUMBER] (а.с. 4-5). Станом на день звернення з даними позовом відповідач не нарахував та не виплатив позивачу надбавку встановленої тарифної ставки за відпрацьований час водієм. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною 1 ст. 2 КЗпП України встановлено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЗУ "Про оплату праці" основна заробітна плата. Це -винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про оплату праці" організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Згідно ч. 4 ст. 6 ЗУ "Про оплату праці" тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Відповідно до ч, 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Частиною 4 ст. 97 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами колективними договорами. Згідно ч, 1 ст. 9 ЗУ "Про колективні договори та угоди" положення колективного договору поширюється на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Надбавка за класність є складовою фонду оплати праці (пп. 2.2.1 Інструкції зі статистики заробітної плати розробленої відповідно до Законів України "Про державну статистику" та ЗУ «Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (СНР 93). Згідно зі ст. 15 ЗУ «Про оплату праці», підприємства у колективному договорі самостійно встановлюють форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови впровадження і розміри надбавок, доплат, премій, винагород, інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат. При цьому підприємства повинні дотримуватися норм і гарантій, передбачених законодавством, а також генеральними і галузевими (регіональними) угодами. Відповідач як роботодавець, у якого офіційно був працевлаштований позивач, не нарахував та не виплатив [PERSON] надбавку за класність в період з квітня 2001 року - по липень 2010 року. На вказану суму нараховується компенсація, яка провадиться відповідно до Закону від 19.10.2000 р. № 2050-ІП «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.01 р. № 159. Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з 1 січня 2001 року, тобто з дня набрання чинності Закону № 2050. Відповідно до п. З Порядку № 159 компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни у гривнях на території України і не мають разового характеру, а саме: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Згідно ст. 5 пункт 5.7.5 Колективного договору ДП «Теплоенергоцентраль» ТОВ «Висикі енергетичні технології» на 2006-2009 роки, за класність водіям вантажних і легкових автомобілів, автобусів: водіям 1-ого класу нараховується надбавка 25 % встановленої тарифної ставки за відпрацьований час водієм. А тому, суд вважає за доцільне задовольнити вимоги позивача та зобов`язати Дочірне підприємство «Кіровоградтепло» сплатити [PERSON] доплату за класність водія за весь час працювання на підприємстві. Крім того, відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних права призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визнається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Вищевикладена правова позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року по справі № 6-788цс16. Факт порушення прав позивача у сфері трудових відносин було встановлено судом, що мотивовано у вказаному рішенні. Враховуючи викладене, виходячи з засад справедливості та розумності судового розгляду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 7000 грн. Саме така сума буде справедливою та достатньою з огляду на всі вищевикладені обставини. Таким чином, суд доходить висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позову, надані докази є достатніми та переконливими. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1921 грн.

Outcome: approved