Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

20 червня 2013 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи [PERSON] про захист порушених трудових прав, повернення трудової книжки, внесення запису про звільнення, стягнення моральної шкоди. Ухвалою суду від 2 лютого 2015 року до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог залучено - Харківський міський центр зайнятості У обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 14 листопада 2002 року вона була прийнята відповідачем на роботу за безстроковим трудовим договором на посаду продавця з реалізації товарів , що підтверджується трудовим договором , зареєстрованим в Орджоникідзевському центрі зайнятості Харківського обласного центру зайнятості м. Харкова. Для написання відповідного запису про прийняття на роботу вона надала роботодавцю свою трудову книжку. Вона виконувала свої трудові обов'язки за адресою м. Харкові , вул.. Енгельса, Центральний ринок , торгове місце [NUMBER]. Згідно з трудовим договором для неї було встановлено 5-ти денний робочий тиждень з вихідними у неділю та понеділок, робочий час з 08-00 до 16-30 з перервою з 12-00 до 13-00. Розмір оплати був встановлений на рівні мінімальної заробітної плати. З 14 листопада 2002 року пл. 12 листопада 2012 року вона постійно приходила на роботу, працювала разом з роботодавцем. 12 листопада 2012 року вона написала заяву на ім'я відповідача про звільнення з роботи з 12 листопада 2012 року , надіславши заяву на адресу відповідача замовним листом з повідомленням. Лист було повернуто поштою у зв'язку з неотриманням його відповідачкою. Заробітну плату в мінімально встановленому законом розмірі відповідачка їй виплачувала щомісячно і на день звільнення провела з нею остаточний розрахунок. Однак при звільненні трудова книжка відповідачкою їй не була повернута. Із проханням повернути трудову книжку після звільнення вона повторно зверталась до відповідачки , направивши 1 лютого 2013 року на її адресу телеграму. Однак відповіді не отримала. Із заявою про допомогу в поверненні трудової книжки вона 22 січня 2013 року зверталась до Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, а також 26 грудня 2012 року до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. 5 грудня 2013 року опер - уповноваженим Ленінського РВ було надано висновок про закінчення перевірки за її зверненням, в якому встановлено, що вона працювала у відповідачки, і що , нібито , їх трудові відносини були припинені у 2004 році. При цьому відповідачка не пам'ятає факту повернення їй трудової книжки і згідна придбати нову книжку і відновити в ній запис. 25 лютого 2013 року вона отримала витяг з бази даних Пенсійного фонду , з якого вона дізналася ,що останній страховий внесок за неї відповідачкою був зроблений у 2004 році. Також згідно з відомостями, останні виплати заробітної плати були зроблені у лютому 2004 року. Згідно з відповіддю Територіальної державної інспекції з питань праці трудовий договір, укладений між нею і відповідачкою , був зареєстрований у центрі зайнятості 18 листопада 2002 року і станом на 11 березня 2013 року не знятий з реєстрації. Для захисту її порушених прав відповідачка має бути зобов'язана зробити записи в її трудовій книжці про прийняття на роботу з 14 листопада 2002 року і звільнення з роботи 12 листопада 2012 року, а також повернути трудову книжку. Кількість днів у зв'язку з неповерненням їй трудової книжки відповідачкою за період з 13 листопада 2012 року по 17 червня 2013 року склала 217 днів. Середній заробіток за 2 місяці складає 51,63 коп.. Середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, обмежений 90 днями , складає 4646 грн. 70 коп.. Крім того ,на думку позивачки , їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 8 000 грн. . Моральна шкода заклечається у переживаннях і моральних стражданнях з приводу того,що вона не може працевлаштуватися у зв'язку з відсутністю трудової книжки, позбавлена можливості заробляти на життя, змушена обмежувати себе в елементарних потребах у зв'язку з відсутністю коштів, оскільки внаслідок незаконних дій відповідачки , яка не перераховувала страхові внески за неї, вона позбавлена страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за 9 років, вимушена звертатись до правоохоронних і контролюючих органів , а також до суду за захистом своїх прав, що потребує багато сил і часу, і порушує нормальний хід її життя та додаткових зусиль для його організації. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги , надала пояснення відповідні вищенаведеному . Відповідачка та її представник позов не визнали та пояснили, що відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного , районного у місті , міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня ,коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом 20 червня 2013 року, а дізналася про порушення свого права 12 листопада 2012 року, що підтверджується її власноруч написаною заявою про звільнення, яку вона надсилала відповідачки, копією телеграм від 1 лютого 2013 року про повернення трудової книжки,копією заяви до правоохоронних органів від 22 січня 2013 року, тобто позивач була обізнана про нібито порушення її прав. На підтвердження того, що позивачка працювала у ФОП [PERSON] по 2012 рік є санітарно - медична книжка на ім'я [PERSON] із записами за період з 2007 року по 2011 рік. На думку відповідачки та її представника це неналежний доказ, оскільки позивачка була прийнята на роботу до СПДФО [PERSON] 14 листопада 2002 року, а особлива медичка книжка датована 5 березня 2007 року. У відповідності до Інструкції щодо порядку ведення форми первинного обліку №1-ОМК «Особлива медичка книжка». А саме Розділу 2 заповнення Особової медичної книжки здійснюється у відповідності до визначених граф та розділів. Пунктом 2.1 Інструкції передбачені наступні дані - Назва підприємства , яке видавало особову медичну книжку, та дата видачі фіксуються на 2-1 сторінці. На цей же сторінці розміщується фотографія працівника /розміром 3 х 4 см./, підписи власника книжки і керівника підприємства , які завіряються печаткою підприємства . Пунктом 2.4 передбачено внесення відомостей про зміну місця роботи, які вносяться на сторінку 4, де вказується дата прийняття на роботу, назва підприємства, посада. Запис завіряється підписом керівника і печаткою підприємства. Даних записів медична картка [PERSON] не містить. Дійсно 14 листопада 2002 року між СПД ФО [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір та зареєстрований у Орджонікідзевському центрі зайнятості. Після укладення та реєстрації даного договору , а також внесення відповідних записів до трудової книжки, позивачка трудову книжку залишила у себе на зберіганні. У відповідності до 2. 2.21-1 інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників - трудові книжки працівників ,які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму , та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг / кухарі, няньки, водії тощо/, зберігаються безпосередньо у працівників . На думку відповідачки та її представника позивачка не надала доказів затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу , оскільки трудова книжка безпосередньо знаходилася і знаходиться у позивачки, тому нараховані останньою 4680 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та не доведеними. Також на думку відповідачки та її представника є не доведеними позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди. Представник 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог Харківського міського центру зайнятості просила вирішити позов на розсуд суду. Суд, вислухав пояснення сторін їх представників , третьої особи , дослідивши матеріли справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, й підлягає внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути, зокрема, безстроковим, що укладається на невизначений строк (п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно зі ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Стаття 24-1 КЗпП України та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 р. № 260 (далі - Порядок) встановлюють, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Згідно п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Згідно ст. 24-1 КЗпПУ у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. На підставі цього договору вносяться записи до трудової книжки. Згідно пунктів 1 і 2 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою», затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745 (далі - Порядок), цей Порядок поширюється на фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму працівників та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо). Укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи. Згідно ст. 48 КЗпПУ трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють у фізичної особи понад п'ять днів. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301 при влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше. Згідно положень «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58: « 1.1. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів... ...6.1. При виписуванні трудової книжки, або вкладиша до неї, або дубліката трудової книжки власник або уповноважений ним орган стягує з працівника суму її вартості. ...2.20-1. Трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: "Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)"), а при звільненні - запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)", при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)". Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір, і засвідчуються його печаткою.» Згідно до вимог ст. 48 КЗпПУ відповідач був зобов'язаний, після укладення 14 листопада 2002 року трудового договору з [PERSON] , протягом п'яти днів внести запис про прийняття [PERSON] на роботу, та після цього видати для зберігання трудову книжку позивачці. Як встановлено судом , 14 листопада 2002 року позивачка була прийнята відповідачем на роботу за безстроковим трудовим договором на посаду продавця з реалізації товарів , що підтверджується трудовим договором , зареєстрованим в Орджоникідзевському центрі зайнятості Харківського обласного центру зайнятості м. Харкова 18 листопада 2002 року. /а.с.9 /. Згідно з трудовим договором для позивачки було встановлено 5-ти денний робочий тиждень з вихідними у неділю та понеділок , робочий час з 8-00 до 16-30 , з перервою з 12-00 до 13-00 . Розмір оплати був встановлений на рівні мінімальної заробітної плати, що підтверджується вищевказаним трудовим договором. Як пояснила у судовому засіданні відповідачка , після внесення вищевказаного запису до трудової книжки та підтвердження підписом посадової особи Орджонікідзевського центру зайнятості м. Харкова , який зареєстрував трудовий договір і засвідчив його печаткою, трудова книжка залишилась у [PERSON]. Позивачка у справі не довела той факт, що трудова книжка зберігалася у відповідача та нею була утрачена . Це підтверджується не тільки вимогами Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників , яка передбачає, що трудові книжки працівників , які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб , які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників, а й заявою у судовому засіданні позивачки [PERSON], яка не наполягала на тому , щоб запис був зроблений у трудовій книжці , в якій вже робилися записи про працю у інших установах , а принесла нову трудову книжку , в якій й просила зробити записи про прийняття на роботу до ФОП [PERSON] та звільнення за власним бажанням у листопаді 2012 року. Як пояснила позивачка , відповідачка у листопаді 2012 року здійснила належні їй при звільненні суми. Що стосується вимог позивачки стосовно стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки з вини відповідача у розмірі 4646,70 грн., то такі не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не було надано відповідачу трудової книжки, в якій необхідно було зробити вищевказані записи. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. 27 листопада 2012 року позивачка надіслала відповідачці рекомендованим листом ,заяву про звільнення з 12 листопада 2012 року за власним бажанням та повернення трудової книжки. Однак зазначену кореспонденцію відповідачка не отримала та така була повернута поштою «за закінченням терміну зберігання» , що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та відміткою поштового відділення ./а.с. 14/. 1 лютого 2013 року позивачкою на адресу ФОП [PERSON] було надіслано телеграму з проханням повернути трудову книжку /а.с.17/. У зв'язку з тим, що відповідачка відмовилася повернути трудову книжку та внести запис про звільнення з 12 листопада 2012 року , позивачка зверталася у грудні 2012 року з заявою до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області . Як вбачається з висновку О/у СДСБЕЗ Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області майора міліції Колеснікова Ю.В. від 5 грудня 2012 року , в ході перевірки встановлено, що [PERSON] біля 1 року працювала реалізатором у ФОП [PERSON] та приблизно у 2004 році висловила наміру звільнитися, після чого трудові відносини між [PERSON] та ФОП [PERSON] було офіційно перервано. Однак зазначений висновок не відповідає дійсним обставинам у справі, а зроблений лише на підставі пояснення [PERSON]. Пояснення , які дала відповідачка правоохоронним органам в частині часу праці у неї позивачки ,є неправдивими, а пов'язані з тим, що, відповідно до витягу з бази даних Пенсійного фонду , останній страховий внесок за позивачку , відповідачкою був зроблений у 2004 році. А також згідно з відомостями центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених СПД [PERSON] , із зазначенням номеру її облікової картки , останні виплати заробітної плати позивачці були у лютому 2004 року, після цього до 2012 року включно виплати заробітної плати не значаться. Підтвердження того,що позивачка працювала у ФОП [PERSON] по 2012 рік, є санітарно- медична книжка на ім'я позивачки із записами за період з 2007 року по 2011 рік. /а.с.8/. Згідно з відповіддю Територіальної державної інспекції з питань праці , трудовий договір , укладений між позивачкою та відповідачкою, був зареєстрований в центрі зайнятості 18 листопада 2002 року і станом на 11 березня 2013 року не знятий з реєстрації, що також підтверджує той факт, що [PERSON] працювала у відповідачки до листопада 2012 року. У судовому засіданні відповідачка пояснила, що позивачка була у неї найманцем до 2004 року, потім працювала самостійно поряд з нею, оскільки вона віддала їй в оренду один з належних їй контейнерів. Однак підтвердити той факт, що контейнер , який належав їй , вона передала [PERSON] у оренду та остання з 2004 року по 2012 рік працювала самостійно , відповідачка не змогла, у зв'язку з відсутністю договору оренди та інших доказів. Проте цими поясненнями відповідачка підтвердила той факт, що [PERSON] до листопада 2012 року працювала у її контейнері , та займалася реалізацією товару. Аналізуючи вищенаведене , суд дійшов до висновку про доведеність позовних вимог в частині перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем з 14 листопада 2002 року по 12 листопада 2012 року . Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного /міського/суду в тримісячний строк з дня , коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. На думку суду позивачкою не пропущений строк для звернення до суду з зазначеним позовом,оскільки строк повинен відраховуватися від дати звернення до суду з позовом. Що стосується вимог позивача про стягнення 8000 гривень відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Але жодного доказу на підтвердження своїх доводів, викладених в позовній заяві стосовно завдання їй моральної шкоди, позивач суду не надала. Тобто не доведений факт наявності моральної шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Також позивач не зазначила докази, що підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказала з яких саме міркувань вона виходила, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Якщо факт заподіяння позивачу моральної шкоди з вини відповідача в судовому засіданні не підтвердився та відсутній будь-який причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та діями відповідача суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: partial