Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

22.06.2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із первісним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 04.10.2012 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] зобов'язання перед банком не виконав, внаслідок чого станом на 30.04.2017 виникла заборгованість в сумі 61853,74 грн. З даної суми 4729 грн. - заборгованість за кредитом, 50296,13 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3407 грн. - пені та комісії, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) - 2921,61 грн. Просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 1600 грн. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору матір відповідача за первісним позовом [PERSON] подала до суду зустрічний позов до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним, який мотивувала тим, що у жовтні 2012 року її неповнолітній син [PERSON], [INFO], навчаючись в Локачинській філії Оваднівського професійного ліцею, на вимогу адміністрації коледжу про відкриття в банку рахунку для отримання стипендії звернувся до Локачинської філії ПАТ КБ "ПриватБанк" у Волинській області з метою відкриття рахунку для виплати стипендії. 4 жовтня 2012 року йому було відкрито рахунок для отримання стипендії та видано пластикову картку для виплат, яку за закінченням строку дії він знищив. Крім того, 4 жовтня 2012 року між її сином та ПАТ КБ "ПриватБанк" був укладений договір без номера про отримання кредиту у розмірі 2000.00 гри. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Її син [PERSON] на момент підписання заяви про відкриття в банку рахунку для виплати стипендії не знав і не міг знати про те, що тим самим одночасно йому працівниками банку був нав'язаний через нечесну діяльність працівників банку, з метою покращення показників філії банку про кількість наданих громадянам кредитів, банківський кредит у розмірі 2000.00 грн. за умовами і правилами банку, якого не хотів отримувати і за ним до банку не звертався. Про укладення даного договору вона та її чоловік [PERSON] дізналися лише 4 вересня 2017 року, коли отримали поштовий лист з Локачинського районного суду Волинської області з повісткою про виклик їх сина до суду в цивільній справі та позовною заявою про стягнення з нього заборгованості в розмірі 61853,74 грн. в користь банку, У період часу з 04.10.2012 по 04.09.2017 року, вони з чоловіком не знали про даний договір і не здогадувались про нього, оскільки їх син їм про це не говорив і від інших осіб вони про це не чули. Крім того, вони працівникам банку на укладення даного договору не давали згоди в усній чи письмовій формі, а також не були повідомлені працівниками банку про цю угоду в усній чи письмовій формі. На той час їх неповнолітній син не мав потреби в кредитних коштах для оплати навчання, лікування, вартісних покупок тощо. Таким чином, працівники Локачинської філії ПАТ КБ "ПриватБанк" у Волинській області порушили вимоги ст.49, ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» - Банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, в тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків; - банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Вважає, що вказаний договір був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а тому, в силу ст.ст. 203, 215 ЦК, є підстави визнати його недійсним. Так, [PERSON], як сторона договору, на час його укладення не володів у повному обсязі дієздатністю, як це передбачено ст. 30 ЦК України. На момент підписання договору відповідач був неповнолітнім, йому не виповнилось 18 років. Будучи неповнолітнім, її син фактично був «утриманцем» у батьків і в силу свого фінансового становища не мав можливості самостійно погашати заборгованість перед банком. Кредитну картку син отримав без згоди батьків при оформленні картки на отримання стипендії. Кредитний договір не був проявом його внутрішньої волі. У такому віці [PERSON] не міг повною мірою усвідомлювати той рівень відповідальності, який передбачає наявність кредитної картки. Таким чином, працівники ПАТ КБ "ПриватБанк" у порушення вимог ст.49, ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.13, ст.14, ст.ст.30-32, ст.203, ст.215, ст.221, ст.222 Цивільного кодексу України незаконно уклали з нашим неповнолітнім сином вищезгаданий договір, а тому правочин є недійсним в силу закону з моменту його підписання. Відповідач в досудовому порядку на претензію в порядку ст.215, ст.221, ст.222 Цивільного кодексу України на даний час відповіді про прийняте рішення не надав. Просить договір № б\\н від 04.10.2012 року укладений між її неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], та ПАТ КБ "ПриватБанк" про отримання кредиту в сумі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, визнати недійсним з моменту його підписання. Судові витрати стягнути з ПАТ КБ "ПриватБанк". Відповідач за зустрічним позовом ПАТ КБ "ПриватБанк", зустрічну позовну заяву не визнав. Від нього надійшло заперечення, яке він мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.10.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Також ст. 32 ЦК України передбачено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім'я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. Системний аналіз положень цивільного законодавства свідчить, що позичальник, будучи студентом, що підтверджує його мати в позові, на момент вчинення правочину (отримання кредитної картки) наділений цілим обсягом цивільних прав. За таких обставин, що позичальником було укладено кредитний договір з кредитним лімітом в сумі 00 гривень (встановлення кредитного ліміту підтверджується довідкою банку, яка додається), який не виходить за межі дрібного побутового правочину. За таких обставин укладення даної угоди не потребує подальшої згоди батьків. Додатково ПАТ КБ "ПриватБанк" звертає увагу суду, що відповідач користувався власними коштами, внесеними на кредитну картку. Що підтверджує виписка по рахунку. Банком встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000 грн. лише 13.01.2014 року, тобто після набуття відповідачем повноліття. Окрім того, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про незгоду батьків відповідача щодо його дій по отриманню та користуванню кредитною карткою, поза як подібні претензії останні позивачу не висловлювали, що, в свою чергу, свідчить про їх схвалення такого правочину. Більш того, з моменту укладання кредитного договору ні позичальник, ні його батьками відповідного позову про визначення правочину недійним в прядку ч. 2 ст. 222 ЦК України пред'явлено не було. Таким чином, кредитний договір укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, а підстави визнання його недійсним відсутні. Згідно з випискою по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов'язання за договором. Також ПАТ КБ "ПриватБанк" виносить на розгляд клопотання про застосування строків позовної давності. Адже кредит укладений ще 04.10.2012 року, а зустрічний позов до банку [PERSON] подала лише у 2017 році. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином [PERSON] пропущено строки позовної давності. Тому, зважаючи на вищевикладене, просять відмовити в задоволенні зустрічного позову. Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні відповіді на те, чому неповнолітньому [PERSON] було надано кредитну картку разом із дебетовою, тоді коли він просив у заяві лише картку для отримання стипендії, не надав. Однак, первісний позов підтримав у повному обсязі із підстав, зазначених у ньому та в запереченні на зустрічний позов. Просить стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 1600 грн. Представник відповідача за первісним позовом та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, первісний позов не визнав. Підтримав зустрічний позов із підстав, зазначених у ньому. Просить визнати кредитний договір недійсним та стягнути з ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати. Заслухавши думку представників сторін у справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, в тому числі заперечення та пояснення сторін, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною (ПАТ КБ "ПриватБанк") у спорі, безумовно не є підставою для відмови у позові, позаяк судом встановлено, що [PERSON], звернувшись 30.10.2017 року із позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним не пропустила строк звернення до суду, оскільки дізналась про існування кредитних зобов'язань свого сина лише після 4 вересня 2017 року, коли отримала поштовий лист з Локачинського районного суду Волинської області. Підстав піддавати сумніву її пояснення у суду немає. Відповідно до ч.1 ст. 222 ЦК України, правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Статтею 221 ЦК України, передбачено, що правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Як вбачається із матеріалів справи матір [PERSON], дізнавшись про отримання її сином кредитної картки "Універсальна" 4 вересня 2017 року уже 29.09.2017 року заявила претензію ПАТ КБ "ПриватБанк" щодо несхвалення даного правочину (а.с.52). Відповіді від ПАТ КБ "ПриватБанк" вона не отримувала. Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ст. 639 ЦК України). [PERSON], [INFO], був неповнолітнім на момент укладення договору б/н від 04.10.2012 року відповідно до якого він отримав від ПАТ КБ "ПриватБанк" дебетову особисту картку [NUMBER] для отримання стипендії. Крім того, 4 жовтня 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» було видано неповнолітньому [PERSON] кредитну картку "Універсальна" № [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про народження, договором б/н від 04.10.2012 року та запереченням ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 5, 61, 75). Позивачем за первісним позовом на підтвердження виникнення у [PERSON] зобов'язань перед банком, надана копія анкети-заяви від 04.10.2012 (а.с.5) про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк", витяг з тарифів з використанням кредитки «Універсальна» (а.с.6), розрахунок заборгованості за договором б/н від 04.10.2012, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] станом на 30.04.2017 (а.с.4). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що останнє повернення коштів здійснено відповідачем банку 28.07.2014 у сумі 193,00 грн. Станом на 30.04.2017 у [PERSON] виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором на суму 61853,74 грн. З даної суми 4729 грн. - заборгованість за кредитом, 50296,13 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3407 грн. - пені та комісії, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) - 2921,61 грн. (а.с.4). У судовому засіданні встановлено, що 04.10.2012 року відповідач за первісним позовом [PERSON] підписав Анкету-Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, згідно з якою отримав дебетову особисту картку [NUMBER] для отримання стипендії. Дебетна картка - різновид банківської платіжної картки. Вона призначена для отримання готівки. Різновидами платіжних (дебетових) карток є: зарплатна картка - використовується для нарахування заробітної плати; студентська картка - використовується для нарахування стипендії та пенсійна або соціальна картка - використовується для нарахування пенсії або соціальної допомоги. Як вбачається з інтернет-сторінки ПАТ КБ "ПриватБанк", "Дебетовая карта ПриватБанка: отличие от кредитной" - "На дебетовой карте лежат личные средства клиента, он может свободно распоряжаться ими в пределах всей суммы. На кредитке хранятся деньги ПриватБанка, по соглашению сторон банковское учреждение предоставляет их клиенту в долг под проценты". Відповідно до ст.ст. 49, 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», де зазначено, що банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, в тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Судом встановлено, що [PERSON] було надано кредитну картку «Універсальна» без будь яких укладених договорів та заяви [PERSON] на її отримання. Відсутній будь-який кредитний договір на укладення цього правочину із якого можливо було б встановити суму кредитних коштів, під які відсотки вони надавались та на який період. Разом з тим, на момент укладення даного правочину [PERSON] виповнилось лише повних 17 років, тобто кредитну картку було надано неповнолітній фізичній особі в стані неповної цивільної дієздатності, докази щодо надання згоди батьками [PERSON] на видачу даної картки в справі відсутні. Таким чином, кредит наданий [PERSON] не був проявом його внутрішньої волі. У такому віці він не міг повною мірою усвідомлювати той рівень відповідальності, який передбачає наявність кредитної картки. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути: спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається із наданих ПАТ КБ "ПриватБанк", матеріалів, доказів того, що [PERSON] отримав кредитну картку із всією необхідною інформацією, спрямовану на можливість реального виконання кредитних зобов'язань (кредитний ліміт, проценти, строки погашення та ін.) відповідачу надано не було. За змістом ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Частина 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Повну цивільну дієздатність фізична особа досягає у 18 років, що передбачено ч. 1 ст. 34 ЦК України. Згідно зі ст. 31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду. Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім'я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (ст. 32 ЦК України). Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч.1 та ч.2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. ПАТ КБ "ПриватБанк" мотивує своє заперечення тим, що з [PERSON] було укладено кредитний договір з кредитним лімітом в сумі 00 гривень (встановлення кредитного ліміту підтверджується довідкою банку, яка додається), який не виходить за межі дрібного побутового правочину. За таких обставин укладення даної угоди не потребує подальшої згоди батьків. ПАТ КБ "ПриватБанк" звертає увагу, що відповідач користувався власними коштами, внесеними на кредитну картку. Що підтверджує виписка по рахунку. Банком встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000 грн. лише 13.01.2014 року, тобто після набуття відповідачем повноліття. Проте, з таким твердженням ПАТ КБ "ПриватБанк" суд не може погодитись, оскільки характер кредитних правовідносин, незважаючи на нульовий ліміт кредиту, не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, оскільки він є досить складним і передбачає, якщо не відразу, то в майбутньому, обов'язок позичальника регулярно, в обов'язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплачувати відсотки та комісію, нести матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників. ПАТ КБ "ПриватБанк" не надано доказів на підтвердження згоди батьків відповідача [PERSON] на укладення "кредитного договору" отримання кредитної картки "Універсальна" від 04.10.2012 року. Також, суд ставить під сумнів надану ПАТ КБ "ПриватБанк" виписку по картці № [NUMBER], оскільки як вбачається із змісту заперечення та періоду виписки дана картка діє з жовтня 2012 року, проте першою її датою операції, вказано 15.08.2013 року з приміткою "кредитный лимит 0.00. Снижение кредитного лимита", що дає підстави вважати, що ліміт, установлений попередньо, був знижений до 0.00. На запитання суду щодо вказаного факту представник ПАТ КБ "ПриватБанк" також відповіді не дав. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Так відповідно до вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною другою ст. 222 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Таким чином, встановивши, що позичальник [PERSON], уклавши договір б/н від 04.10.2012 року на отримання картки для виплати стипендії, отримав ще й кредитну картку "Універсальна" від ПАТ КБ "ПриватБанк" у віці 17 років, без згоди батьків та органу опіки та піклування, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно (в частині отримання кредитної картки), суд дійшов висновку, що вказаний договір, в частині надання [PERSON] кредитної картки «Універсальна» № [NUMBER], крім того, викладений не в належній формі, не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому має бути визнаний недійсним частково. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Як вбачається із розрахунку, наданого ПАТ КБ "ПриватБанк" та виписки по картці № [NUMBER], [PERSON] було надано 2000 грн. кредитного ліміту, залишок несплаченого боргу становить 1879,12 грн., таким чином, застосовуючи наслідки недійсності правочину з [PERSON] слід стягнути в користь ПАТ КБ "ПриватБанк" несплачену суму боргу - 1879,12 грн. Аналізуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог за первісним позовом необхідно відмовити, а зустрічний позов задовольнити частково, застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, зустрічний позов задоволено частково, тому судові витрати на користь третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] з ПАТ КБ «ПриватБанк» слід присудити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, однак не менше 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На підставі викладеного та

Outcome: partial