Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 ТМО "Психіатрія" у м. Києві про відшкодування майнової та моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 1995 року вона перебуває на обліку у Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 ТМО "Психіатрія" у м. Києві. У період з 19 лютого 2014 року по 10 червня 2014 року вона перебувала на лікуванні у стаціонарному відділенні Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 ТМО "Психіатрія" у м. Києві. Після того, як її було виписано із стаціонарного відділення, лікарі зазначеної лікарні відмовили їй в наданні рецепту на безкоштовне отримання препарату "пароксетин", який вона отримувала до лікування. Також вказує на те, що право на безкоштовне отримання ліків вона має як інвалід першої групи, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 5 жовтня 1996 року. Однак 4 серпня 2014 року вона звернулась до дільничого невролога, який на підставі її скарг та лабораторних досліджень виписав рецепт на препарат "пароксетини" за повну його вартість. У зв'язку з чим, вона витратила на вказані ліки за 30,5 місяців 6 865,95 грн. Позивач вважає, що внаслідок такої неправомірної поведінки відповідача їй завдано майнову шкоду, а також моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, зневажливому ставленні до неї та її здоров'я, яку вона оцінила в 500 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 ТМО "Психіатрія" у м. Києві на її користь 6864,95 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 500, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2017 року відкрито провадження у даній справі. 05.10.2017 року до суду надійшли заперечення представника відповідача на позов. Відповідно до викладеної у запереченнях позиції представник зазначає про те, що під час останнього стаціонарного лікування в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 ТМО "Психіатрія" у м. Києві було проведено всебічне та повне обстеження [PERSON] Крім обов'язкових діагностичних досліджень (клінічні аналіз, ЕКГ,РЕГ,ЕЕГ, огляди терапевта, невролога, окуліста) проводились допоміжні інструментальні і клінічні обстеження в міському діагностичному центрі "Центрі серця", функції зовнішнього дихання в динаміці, аналіз газового складу крові, рентгенографія органів грудної клітини, спірометрія. Проводились неодноразові комісійні огляди та консиліуми за участі головних фахівців ДОЗ, а саме: невролога, реаніматолога, пульмонолога, спеціалістів функціональної діагностики. 8 травня 2014 року [PERSON] оглянута консиліумом і останній був підтверджений діагноз "Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, виражений апатико-дисоціативний дефект". Проте, мати [PERSON] - [PERSON] висловлювала незгоду з встановленим діагнозом та тактикою лікування її дочки і намагалась лікувати позивача на власний розсуд, що негативно впливає на стан здоров'я [PERSON] За період перебування під наглядом дільничого психіатра [PERSON] з 2005 року мати [PERSON] систематично не виконує рекомендації лікаря щодо лікування своєї дочки. Враховуючи, що препарат, який просила виписати безкоштовно мати позивачки, їй не призначався, то і підставі для видачі рецептів не було. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у відповідача, а саме витребування у Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 ТМО "Психіатрія" у м. Києві належним чином завіреної копії медичних амбулаторних та стаціонарних карток [PERSON] та належним чином завірених копій заяв [PERSON] та відповіді на її заяви. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити з підстав, зазначених у письмових запереченнях. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 1995 року [PERSON] перебуває на обліку у Київській міській психоневрологічній лікарні № 2 ТМО "Психіатрія" у м. Києві. З 1 червня 2003 року [PERSON] має статус інваліда першої групи безстроково, що підтверджується відповідною довідкою. У період з 19 лютого 2014 року по 10 червня 2014 року [PERSON] перебувала на лікуванні у стаціонарному відділенні Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 ТМО "Психіатрія" у м. Києві. 8 травня 2014 року [PERSON] оглянута консиліумом у складі: головного психіатра ДОЗ м. Києва, доктора медичних наук, професора, генерального директора ТМО "Психіатрія" [PERSON], заступника головного лікаря Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 ТМО "Психіатрія" у м. Києві з медицини [PERSON], заступника головного лікаря з амбулаторно-поліклінічної роботи [PERSON], завідувача стаціонарного відділення № 1 [PERSON], завідувача диспансерного відділення № 2 [PERSON] та лікаря невропотолога [PERSON], і [PERSON] підтверджений діагноз "Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу, виражений апатико-дисоціативний дефект". У своїх позовних вимогах позивач вказує на те, що відповідач необґрунтовано відмовляв їй в наданні рецепту на препарат "пароксетин", внаслідок чого позивач вимушена була придбавати ліки за власні кошти, на що вона витратила 6864,95 грн., що завдало їй майнової шкоди. Статтею 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачено, що психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставі та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин. Забороняється визначати стан психічного здоров'я особи, встановлювати діагноз та призначати лікування без психіатричного огляду (стаття 7 Закону України "Про психіатричну допомогу"). Відповідно до частини другої статті 27 Закону України "Про психіатричну допомогу" (зі змінами та доповненнями), виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. У своїх запереченнях представник відповідача вказує про те, що з 10 червня 2014 року [PERSON] жодного разу не відвідувала лікаря-психіатра, препарат, який вона просила виписати, лікарем їй не призначався, а тому підстав для видачі рецепту на придбання ліків безкоштовно не було. Відповідно до Інструкції для медичного застосування лікарського засобу "пароксетин", затверджених наказом Міністерства здоров'я України від 14 травня 2010 року № 406 (зі змінами від 1 серпня 2014 року № 537) та від 30 квітня 2015 року № 257 (зі змінами від 19 серпня 2016 року № 872), фармакотерапевтична група - антидепресанти, рекомендовано для лікування депресій. Пароксетин може призначатись пацієнтам з психічними розладами в межах терапії разом з антипсихотичними препаратами при наявності в структурі клінічної картини депресивної симптоматики. Призначення вказаного препарату без врахування спектру побічних дій, зазначених в вище зазначеній Інструкції Міністерства охорони здоров'я, може призвести до загострення психотичних розладів. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 року № 1303 "Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань" визначено, що з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів, усунення множинності рішень щодо безоплатного і пільгового відпуску лікарських засобів, у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань Кабінет Міністрів України постановив установити, що безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування проводиться групам населення і за категоріями захворювань згідно з додатком 1 та 2. Безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, зазначені у переліку лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 року № 1071 з урахуванням змін, які вносилися Міністерством охорони здоров'я України за погодженням з Міністерством фінансів. Відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб проводиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб. Представник відповідача також зазначав, що 14 липня 2014 року на особистому прийомі у заступника директора Департаменту охорони здоров'я м. Києва мати позивача виявила бажання пролікувати [PERSON] у Державній установі "Інститут неврології, психіатрії і наркології Академії медичних наук України". У подальшому [PERSON] видано направлення до зазначеної установи на консультацію та подальше лікування в умовах клініки інституту. 11 грудня 2014 року на особистому прийому у директора ДОЗ [PERSON] повторно видано направлення від 15 грудня 2014 року № 061-11286 для обстеження та стаціонарного лікування у Державній установі "Інститут неврології, психіатрії і наркології Академії медичних наук України". Після виписки з лікарні [PERSON] призначено амбулаторне підтримуюче підтримуюче лікування "медитеном-депо" внутрішньом'язево один раз на місяць, однак [PERSON] наполягала на виписці препарату "пароксетин". 13 жовтня 2016 року [PERSON] пред'явила відповідачу "ордер на госпіталізацію в ПНД" наданий лікарем-неврологом районної поліклініки із діагнозом гиперветиляційний синдром. [PERSON] були надані роз'яснення щодо порядку госпіталізації до психіатричного стаціонару і вказано, що госпіталізація особи до психіатричного закладу здійснюється за рішенням лікаря-психіатра, саме тому ордер лікаря-невролога не може бути підставою для госпіталізації [PERSON] 20 січня 2016 року на прийом до дільничого лікаря-психіатра звернувся соціальний працівник з проханням виписати для [PERSON] "пароксетин". Для вирішення даного питання лікар-психіатр рекомендувала соціальному працівнику прийти разом з позивачем для проходження лікарсько-консультативної комісії для визначення показів щодо призначення "пароксетину". Крім того, позивача було запрошено на особистий прийом до заступника директора на який остання не з'явилася. 9 листопада 2016 року з метою призначення амбулаторного лікування позивачці комісія направилась за місцем проживання позивача, проте оглянути [PERSON] комісія не змогла, оскільки [PERSON] лікарів в помешкання не впустила. У подальшому 28 грудня 2016 року за наполегливою вимогою адміністрації лікарні [PERSON] було оглянуту вдома та призначено лікування відповідно до психічного стану та згідно затверджених протоколів (рекомендовано прийом "рисполетину" та "пароксетину"). У січні 2017 році було виписано безкоштовне підтримуюче лікування в повному обсязі ("рисполетин", "пароксетин"та "каррбамазепін"). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення коштів з відповідача, оскільки вказаний нею препарат лікарем не призначався, а тому і підстав для виписки рецептів для отримання безкоштовно вказаного препарату не було. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, як мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частина перша статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" звернуто увагу судів на те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд вважає, що вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди також є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач належних і допустимих доказів на підтверджування свої вимог суду не надала. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що ті обставини на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд відмовляє у задоволені позову про відшкодування майнової та моральної шкоди повністю. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed