Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

29.08.2017 року\~ представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача\~ заборгованості за кредитним договором №б/н від 15.10.2013 року в розмірі 17\~317, 71грн. що складається з: 1\~897,36грн. - заборгованість за кредитом; 14\~119,51грн. -заборгованість за відсотками за користування кредитом; 500,00грн. - штраф - фіксована частина; 800,84грн. - штраф (відсоткова складова), а також судові витрати у розмірі сплаченого позивачем судового збору -1600,00 гривень, посилаючись на те, що відповідач добровільно не виконує зобов'язання за вказаним кредитним договором.\~\~ Представник позивача надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив суд розглянути справу за його відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, погоджуючись на постановляння рішення суду заочно.\~\~\~\~ \~ Відповідач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позов не визнала в повному обсязі, просила суд відмовити в задоволені позову. Представник позивача [PERSON], який діє за довіреністю, надав суду письмове заперечення на позов, в якому просить у задоволені вимог ПАТ КБ «Приватбанк" відмовити в повному обсязі, а також надав від імені позивача [PERSON] заяву про застосування строків позовної давності та відмовити з цих підстав у задоволенні позову. Представник позивача не погодився з представником відповідача і, отримавши копію письмових заперечень на позов, надіслав пояснення суду на заперечення, наполягаючи на задоволенні позову в повному обсязі, на що представником позивача надані письмові пояснення, що відповідають його запереченням. До суду сторони та їх представники не з'явилися, надавши заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю. \~ \~ \~ \~\~Вивчивши позовні вимоги, дослідивши представлені суду документи та матеріали, заяви позивача і відповідача, письмові заперечення та пояснення, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд з'ясував наступне. Згідно матеріалів, наданих суду позивачем, 15.10.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON]В був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в\~ розмірі 2000грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. \~ \~ \~ \~\~ Відповідач підтвердив свою згоду на це, підписавши Заяву разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою між ним та Банком, що, згідно Договору, підтверджується його підписом у заяві. \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. \~ \~ \~ \~\~На твердження представника позивача у позові, відповідач [PERSON], в порушення умов кредитного договору, не своєчасно та не в повному обсязі сплачувала кредитну заборгованість, яка, на думку представника позивача підлягає стягненню примусово у судовому порядку, і, оскільки відповідач останній раз вносила кошти на погашення заборгованості 15.09.2014 року, строк позовної давності позивачем не пропущений, проте не вказує строк дії картки, до якої прив'язаний строк закінчення кредитних договірних відносин. Представник відповідача у своїх запереченнях стверджує, що з розрахунку заборгованості та Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт, наданого позивачем, виконання позичальником забовязань за Умовами кредитування передбачалось щомісячними платежами. Перший внесок позичальником було здійснено 15.10.2013 року. Наступний платіж мало бути внесено 15.11.2013 року. Проте, наступний платіж було внесено 19.04.2014 року. Отже, порядок виконання забовязання та права кредитора були порушені вже 16.11.2013 року, та, відповідно п.2.1.1.4.6. Умов кредитування, позичальник був забовязаний повернути в повному обсязі усю суму кредита, нараховані відсотки, пеню та комісійні на 91 день від цієї дати (16.11.2013р.) тобто, - 17.02.2014 року, - оскільки, при настанні умов, визначених п.2.1.1.4.6. Умов кредитування, строк виконання забовязання змінюється і саме з цієї дати потрібно відраховувати строк позовної давності, а представник позивача звернувся до Болградського районного суду з позовом 29.08.2017р., тобто, після спливу строків позовної давності. Крім цього, стверджує представник відповідача, з огляду на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду, слід зазначити що, ст.266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). І тому просить застосувати до правовідносин між позивачем і відповідачем дію ч.3,4 ст.267 Цивільного кодексу України щодо позовної давності. Також представник відповідача, посилаючись на судову практику, вважає, що позивач втратив право звернення до суду за примусовим стягненням заборгованості з-за сплину строку позовної давності і наполягає на його застосуванні. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З наданих позивачем матеріалів і доказів вбачається, що перший внесок відповідачем було здійснено 15.10.2013 року, наступний платіж мав бути внесений 15.11.2013 року, проте відповідач внесла його 19.04.2014 року; з чого вбачається, що порядок виконання позичальником забовязання та права кредитора було порушено 16.11.2013 року. Обізнаність кредитора про порушення свого права несвоєчасним виконанням забовязань позичальником підтверджується розрахунком заборгованості, в якому кредитор почав нараховування відсотків на поточну заборгованість за кредитом з 01.11.2013р. та відсотки на прострочену заборгованість за кредитом - з 29.11.2013р. Щодо зміни строку виконання забовязання, Верховний суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року (справа № 6-900цс16), дійшов наступного висновку: «Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Пунктом 2.1.1.4.6. Умов кредитування наданого позивачем, у даній справі, узгоджено право Банку достроково стягнути заборгованість в повному обсязі, і, відповідно, - обовязок позичальника повернути кредит, нараховані відсотки, пеню, суми винагороди, комісій в повному обсязі у випадку порушення Позичальником забовязань визначених Умовами кредитування. При цьому, згідно цього пункту Умов кредитування, такий обовязок у позичальника виникає на 91-й день з моменту порушення забовязань. Такі умови повернення кредиту обгрунтовано посиланням на ст.ст.212, 611, 651 ЦК України. Отже Умовами кредитування врегульовано питання дострокового повернення кредиту. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів. У Постанові ВСУ від 02.11.2016 року у справі № 6-1174цс16, зазначено: «Якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі№ 6-249цс15. За таких обставин, після зміни строку виконання зобовязання, що є предметом даного позову, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів не мають правового значення, оскільки згідно п.2.1.1.4.6. позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі 17.02.2014 року, й усі наступні щомісячні платежі не підлягали виконанню. Крім того, до вимог про стягнення неустойки, в такому разі, застосовується позовна давність в один рік згідно зі ст.258\~ЦК України, який обмежується останніми 12\~місяцями перед зверненням до суду, а починається, за правилами ст.253 ЦК України, - з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок, та нараховується за кожен день в межах позовної давності за основною вимогою. У поясненнях на заперечення представник позивача посилається на збільшення строків позовної давності, визначених умовами договору між позивачем та відповідачем. Проте, згідно практики Верховного Суду України, що вбачається з постанов від 11 лютого, 11 березня, 10 червня, 1 липня та 4 листопада 2015 року (справи № 6-240цс14, 6-16цс14, 6-698цс15, 6-757цс15, 6-1926цс15), викладено правовий висновок в якому зазначено наступне: «Виходячи з положень статей 207, 256, 257, 259, 267 ЦК України, умови надання споживчого кредиту фізичним особам, якими встановлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника; суд не встановив належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву, а також те, що вони містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви, або в подальшому не змінювались, зокрема в частині збільшення строку позовної давності. Крім того, заява позичальника має містити домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину, не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором». Пунктом 1.1.7.31. "Умов" позивача зазначено, що строк позовної давності для вимог банку щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, пені та штрафів, складає 50 років. За такого змісту формулювання впливає, що банк наділив себе правом дострокової вимоги, нараховування та стягнення кредитних коштів протягом 50 років. Таке визначення, крім вищевказаного, суперечить приписам ст.256, ч.2ст.1050 ЦК України відповідно яких позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Тобто, статтею 256 ЦК України позовна давність визначається як строк для захисту права. Вимога банку щодо повернення кредиту, як зазначено п.1.1.7.31. "Умов" кредитування, - не є засобом захисту права в розумінні цієї норми, а є реалізацією свого права, визначеного ст.1050 ЦК України, вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків в разі прострочення повернення чергової частини. Тобто, за умови визначення порядку дострокового повернення кредиту статтею 1050 ЦК України, невідповідність визначення п.2.1.1.4.6. "Умов" кредитування, змісту поняття позовної давності, визначеного ст.256 ЦК України, встановити правову природу зазначеного п.1.1.7.31. "Умов кредитування" строку - не уявляється можливим. Крім цього, п озивачем не надано належних доказів того, що заява позичальника містить домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності, а Умови надання споживчого кредиту, якими встановлено позовну давність тривалістю в 50 років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вони не містять підпису позичальника. Крім зазначеного, відповідно ч.1ст.259 ЦК України, Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. З пояснень представника позивача на заперечення відповідача вбачається, що його основним доводом є підписання позичальником Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил користування кредитом, що, на його думку, є тотожним до договору. При цьому представник посилається на ч.1 ст.634 ЦК України, в якій йдеться лише про умови приєднання саме до ДОГОВОРУ шляхом ЙОГО підписання та відсутність можливості сторони, що приєднується до договору, запропонувати свої умови. Будь-якого натяку на документ, який би приєднував до Договору, з наданих суду матеріалів - не вбачається. Також позивач посилається на п.1.7.31. Умов кредитування, згідно якого строк позовної давності збільшено до 50 років та вчиненням відповідачем дій, що свідчать про переривання строків позовної давності, зокрема, здійснення останнього платежу 15.09.2014 року. Саме з цією датою позивач повязує початок спливу зазначеного строку. При цьому, викладене жодним чином не спростовує доводів, викладених вище. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що стосовно правовідносин між позивачем та відповідачем має бути застосовано трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України. Зі змісту ч. 3,4 ст. 266 ЦК України вбачається, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи вищевикладене, а також клопотання відповідача щодо застосування строку давності до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, на підставі вищевикладеного, враховуючи вимоги чинного законодавства - ст.ст.3, 27 ЦПК України, судовою практикою - Постановами Верховного суду України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.2 ст.215, ст.266, ч.3,4 ст.267 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з підстав сплину строку позовної давності за кредитним договором. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed