Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» звернувся з позовною заявою до [PERSON] та просило суд постановити рішення, яким звернути стягнення на предмет застави автомобіль «Peugeot» реєстраційний номер [NUMBER] шляхом продажу. Позивач в заявлених позовних вимогах просив в рахунок погашення заборгованості надати йому право підпису від імені [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу з іншою особою; витребувати у [PERSON] автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, номерні знаки, шляхом передачі їх у володіння позивача; надати право вчиняти від імені [PERSON] всіх дій, необхідних для зняття автомобіля з обліку, посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в ньому. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, а також на пропуск позивачем строку позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи зі наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним баном «УкрСиббанк» 12 липня 2007 року було укладено договір надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11182827000, за яким [PERSON] зобов'язувався повернути помісячні платежі в загальній сумі - 14436,00 доларів США 00 цнт. (еквівалент 72901,80 грн. ) по кредиту не пізніше 12.07.2014 року відповідно додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11182827000 «графіку погашення кредиту». Після цього, між ПАТ "УкрСибБанк" та ТОВ "Кредекс Фінанс" був укладений договір Факторингу №05/12 від 20 квітня 2012 року, яким було передано вищезазначений кредит [PERSON] В подальшому між ТОВ "Кредекс Фінанс" та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір Факторингу №05/12-КВ від 20 квітня 2012 року, яким також було передані кредитні зобов»язання, в тому числі і [PERSON] Представник Позивача в судове засіданні на вимогу суду надав нотаріально завірену копію вищезазначених Договорів Факторингу. Відповідно п. 4.2. Глави 7 чинного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказу Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, у випадку, якщо копія документа видана юридичною особою, що видала оригінал документа, вона має бути викладена на бланку юридичної особи з прикладенням печатки (у разі наявності) і з відміткою про те, що оригінал документа міститься в справах юридичної особи, яка видала документ. Тобто, нотаріус при засвідченні вірності копій договорів повинен був отримати копію документа виданого юридичною особою, що видала оригінал документа, вона має бути викладена на бланку юридичної особи з прикладенням печатки (у разі наявності) і з відміткою про те, що оригінал документа міститься в справах юридичної особи, яка видала документ. Суд зазначає, що реєстр боржників чиї кредити передавались за Договорами Факторингу не прошитий і не пронумерований у нотаріальній копії договору між ПАТ "УкрСибБанк" та ТОВ "Кредекс Фінанс", хоча у Договорі Факторингу між ТОВ "Кредекс Фінанс" та ТОВ «Вердикт Фінанс» він є. З цього виходить, що нотаріальна копія Договору Факторингу укладений між ПАТ "УкрСибБанк" та ТОВ "Кредекс Фінанс" №05/12 від 20 квітня 2012 року є неповною. Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до додатку до кредитного договору погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Із матеріалів справи вбачається, що сторонами кредитного договору узгоджено графік щомісячних платежів погашення кредиту. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та сплата відсотків повинні здійснюватись позичальником щомісячними платежами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. У випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. У ході розгляду справи представником відповідача у судовому засіданні було подано клопотання про застосування строків позовної давності щодо щомісячних платежів - 3 роки; щодо нарахування пені - 1 рік. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи, зокрема із розрахунку заборгованості ПАТ "УкрСибБанк", останній платіж за вказаним кредитним договором відповідачем було здійснено ще в листопаді 2008р. ТОВ "Вердикт Фінанс" міг дізнатись і дізнався про заборгованість з моменту підписання Договору Факторингу між ПАТ "УкрСибБанк" та ТОВ "Кредекс Фінанс" №05/12 від 20 квітня 2012 року та Договору Факторингу між ТОВ "Кредекс Фінанс" та ТОВ «Вердикт Фінанс» №05/12-КВ від 20 квітня 2012 року. Тобто з наведеного вбачається, що 20.04.2012р. позивачем було придбано право вимоги за кредитним договором строк позовної давності за яким закінчився ще у листопаді 2011р., коли стало відомо про заборгованість за даним договором споживчого кредиту. Відповідно до ч. 3 та4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, суд вважає за необхідне застосувати строки позовної давності у даній справі про звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу від імені боржника: щодо щомісячних платежів - 3 роки; щодо нарахування пені - 1 рік. Щодо решти позовних вимог є необхідність відмовити у задоволенні у зв'язку з тим, що Позивач обрав неіснуючий у чинному законодавстві України спосіб захисту та заявлені позивачем вищевказані вимоги суперечать ч. 7 ст. 20 та ст. 21 Закону України «Про заставу», які регламентують реалізацію заставного майна. Способи захисту цивільних прав та інтересів перелічені у ч.2 ст.6 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач посилається на ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», але у даному переліку відсутні такі способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, які зазначені у позовній заяві. Закон України «Про заставу», яким регулюються спірні відносини, також не передбачає такого способу реалізації заставного майна як надання права підпису від імені [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу з іншою особою; витребувати у [PERSON] автомобіля, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, номерних знаків, шляхом передачі їх у володіння позивача; надання права вчиняти від імені [PERSON] всіх дій необхідних для зняття автомобіля з обліку. Суд приходить до висновку, що Позивач не мав права звертатись з такими позовними вимогами, а тому його позовні вимоги не підлягають задоволенню. При подачі позовної заяви, позивачем було подано заяву про забезпечення позовних вимог та ухвалою суду від 4.09.2014р. задоволено в частині накладення арешту на визначений автомобіль, тому суд вважає за необхідне його скасувати.

Outcome: dismissed