Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], який в подальшому уточнив та просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача 535045,65 грн. боргу за договором позики, а також судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 15.05.2015р. між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суму 6045 доларів США. На підтвердження позики, [PERSON] надав боргову розписку. Договір було укладено строком до 01.01.2016 року. Також останній зобов'язався сплачувати відсотки за користування сумою позики в сумі 400 доларів США щомісячно. Однак, в зазначені терміни і до теперішнього часу [PERSON] не повернув суму позики з обумовленими відсотками, жодним чином не реагує на численні прохання про повернення позики. Таким чином позивач просить стягнути з відповідача суму позики за весь період користування грошима в загальному розмірі 535045,65 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що він давній знайомий з позивачем. У зв'язку із поганим станом здоров'я та проблемами у веденні підприємницької діяльності, він брав в останнього гроші в борг в сумі 4000 доларів США, які в подальшому з процентами становили 6045 доларів США, які він готовий повернути позивачу по мірі можливості. У свою чергу звернувся до суду із позовом та просить постановити рішення, яким визнати недійсним написання боргової розписки в частині щомісячної виплати 400 доларів США відсотків в користь [PERSON] як таку, що написана внаслідок збігу тяжких обставин та вкрай невигідних умовах. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти заявленого до нього позову та подав письмові заперечення, в яких просить у задоволенні позову про визнання недійсною боргової розписки відмовити у зв'язку із відсутністю підтвердження таких вимог належними та допустимими доказами. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення, а у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено судом, 15.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів на суму 6045 доларів США, на підтвердження чого [PERSON] надав боргову розписку. Згідно укладеного договору, останній зобов'язався повернути позивачу суму боргу в строк до 01.01.2016року. Також відповідач зобов'язався сплачувати відсотки за користування позикою в сумі 400 доларів США щомісячно. Також встановлено, що на даний час відповідач [PERSON] своїх зобов'язань не виконав, отримані кошти з відсотками позивачу не повернув. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Стаття 1047 даного Кодексу передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 6045 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на подання уточненого позову 15.05.2018 року становить 158197,65 грн. та процентів обумовлених розпискою в сумі 400 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти становить 10468 грн. та з врахуванням 36 місяців заборгованості становить 376848 грн., а всього на загальну суму 535045,65 грн. є підставними та обґрунтованими і підлягають до задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача також підлягає до стягнення судовий збір з врахуванням сплачених коштів позивачем за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в сумі 5350,45 грн. та 320 грн. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 31.03.2017 року в порядку ст.152 ЦПК України (в редакції 2004 року) до розгляду справи по суті накладено заборону відчуження нерухомого майна, що належить [PERSON] на праві власності за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно ч. 8 якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Що стосується заявлених [PERSON] позовних вимог щодо визнання боргової розписки, як такої, що вчинена під впливом тяжкої обставини і вкрай на невигідних умовах, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно з частиною 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для того, щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76 ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У позовній заяві [PERSON] зазначив, що був вимушений укласти договір позики через тяжкі життєві обставини, що склались на цей момент в його житті. Він є інвалідом 3 групи, пенсіонером, маючи проблеми із здоров'ям і підприємницькою діяльністю, будучи знайомим з [PERSON] на вкрай невигідних для себе умовах уклав договір позики. Однак викладені доводи не підтверджені належними доказами. У наданих суду виписках із актів огляду МСЕК підтверджується наявність в останнього 3 групи інвалідності, проте в таких зазначено висновки щодо умов та характеру праці - кабінетна робота, праця в приміщенні без підняття тягарів та праця без тривалої ходьби та стояння. Також суду надано дані електронної декларації дружини відповідача [PERSON] за 2015, 2016, 2017рр., де в частині одержаних доходів членами її сім'ї, а саме чоловіком [PERSON] зазначено отримання останнім доходів у виді заробітної плати в ПП "Явір", ТзОВ "Охоронний холдинг", ТзОВ "Захід Холдинг", пенсія та державна соціальна допомога інвалідам з дитинства. Свою діяльність як фізична особа- підприємець [PERSON] припинив лише 29.12.2016 року. Таким чином, наявність у [PERSON] тяжких обставин не підтверджена належними доказами, у зв'язку з чим, відсутні підстави вважати, що вказаний договір позики в частині щомісячної виплати 400 доларів США було укладено саме на їх вирішення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved