Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Голови ліквідаційної комісії Державного закладу "Рівненська лінійна СЕС на Львівській залізниці" Дудки В.Ф., та Міністерства охорони здоров'я України Державної санітарно - епідеміологічної службит України, у якому зазначає, що 22 серпня 1994 року, згідно наказу № 88 від 22 серпня 1994 року, її прийнято на посаду санітарки бак лабораторії санепідемстанції Рівненського відділення Львівській залізниці. 16 жовтня 2007 року, згідно наказу № 51 ЦСАН Рівненська лінійна санітарно - епідеміологічна станція на Львівській залізниці перейменована в Державний заклад "Рівненська лінійна санітарно - епідеміологічна станція на Львівській залізниці". 28 грудня 2012 року, була звільнена у зв'язку з ліквідацією вказаного закладу на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, та згідно наказу Голови ліквідаційної комісії ДЗ «Рівненської лінійної СЕС на Львівській залізниці» від 26 грудня 2012 року № 127. На день звільнення, їй нарахована але не виплачена вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку у сумі 1 280 грн. та одноразова допомога на оздоровлення у розмірі 1 100 грн. Дії відповідача вважає незаконними, оскільки у відповідності до ст. ст. 116, 117 КЗпП України, відповідач зобов'язаний виплатити їй невиплачені кошти та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 14 080 грн., а саме з часу звільнення 28 грудня 2012 року по день звернення до суду з позовом. У судовому засіданні [PERSON], змінивши позовні вимоги, просила стягнути належні їй кошти з Державного закладу "Рівненська лінійна СЕС на Львівській залізниці". У звязку з неявкою представника відповідача щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, письмових заперечень проти позову, заяв про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи з причин, що унеможливлюють прибуття за викликом суду не надсилав. За таких обставин, суд, зі згоди позивача, вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача з постановленням заочного рішення, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю. Судом встановлено, що 22 серпня 1994 року, згідно наказу від 22 серпня 1994 року № 88, [PERSON] було прийнято на посаду санітарки баклабораторії санепідемстанції Рівненського відділення Львівської залізниці. 16 жовтня 2007 року, згідно наказу № 51 ЦСАН Рівненська лінійна санітарно - епідеміологічна станція на Львівській залізниці перейменована в Державний заклад "Рівненська лінійна санітарно - епідеміологічна станція на Львівській залізниці". 28 грудня 2012 року, [PERSON] звільнена у зв'язку з ліквідацією вказаного закладу, згідно наказу МОЗ України №176-0 від 29 вересня 2012 року та наказу по ДЗ "Рівненська лінійна СЕС на Львівській залізниці" № 127 від 26 грудня 2012 року, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпПУ. Вказане стверджується копією трудової книжки [PERSON] виданої 01 липня 1990 року, вказаного наказу № 127 від 26 грудня 2012 року, що містяться в матеріалах справи. Згідно Довідки про невиплачені кошти № 29/01-10-Л від 21 лютого 2013 року, виданої головою ліквідаційної комісії "Рівненська лінійна СЕС на Львівській залізниці" Дудка В.Ф., сума невиплачених коштів при звільненні [PERSON] становить 1 280 грн. - компенсаційні вихідна допомога, 1 100 грн. - матеріальна допомога на оздоровлення. Згідно розрахунку позивача, середній заробіток за час затримки за період з 28 грудня 2012 року по день звернення до суду з позовом становить 14 080 грн. Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпПУ, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За правилами ст. 44 КЗпПУ, при припиненні трудового договору зокрема з підстав, передбачених п. 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Положенням ст. 116 КЗпП України, встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз'яснень, наведених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За встановлених по справі обставин, суд приходить до переконання, що відповідач порушив право позивача щодо повного розрахунку в день звільнення, а саме не виплатив нараховану компенсаційну вихідну допомогу та матеріальну допомогу на оздоровлення, та визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги про стягнення на її користь 14 080 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в прибуток держави 229 грн. 40 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 40, 44, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: approved