Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідачів про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на Ѕ частину будинку зі спорудами та Ѕ частину земельних ділянок посилаючись на те, що у 2000 році вона познайомилась з [PERSON] та з вересня 2002 року вони стали проживати разом, планували народження дитини. 08.08.2008 року був зареєстрований шлюб, [INFO] у них народилася донька. Спільно проживали за адресою [ADDRESS] , об`єднували та спільно витрачали зароблені кошти, мали спільний бюджет та господарство, святкували разом свята, їздили на відпочинок, фактично виконували права та обов`язки подружжя. 19.07.1996 року [PERSON] придбав незакінчений житловий будинок 16 % готовності , що був розташований на земельній ділянці площею 800 м2. У послідуючому розмір земельної ділянки був збільшений: 1000 м2 для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд та 84м2 для ведення особистого селянського господарства. 21 липня 2003 року спільними зусиллями будинок був введений в експлуатацію та у подальшому за спільні кошти купували будівельні матеріали для облаштування та подальшого ремонту будинку, меблі та предмети домашнього вжитку. [PERSON] отримував пенсію за віком, працював, проте розмір заробітної плати позивача був більшим та щороку збільшувався, тому основні кошти на облаштування будинку вносились нею. Оскільки вона з чоловіком разом ввела в експлуатацію будинок [ADDRESS] , облаштовувала будівлю, тому має право власності на його Ѕ частину та Ѕ частину земельних ділянок. [INFO] [PERSON] помер, відкрилась спадщина на зазначене нерухоме майно. Встановлення даного факту необхідно позивачу для розподілу спадщини. Ухвалою суду від 29 січня 2020 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 12 березня 2020 закрито підготовче засідання , справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що з вересня 2002 року вона проживала однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, здійснювали будівництво та ремонт в будинку [ADDRESS] , проходили обстеження для народження дитини. Вона як коштами так і особистою працею брала участь у будівельних роботах. На той час другий поверх будинку був без ремонту, а тому влітку 2003 року були поштукатурені стіни, стяжка підлоги, зроблена стеля з гіпсокартону, поклеєні шпалери, на підлогу постелений лінолеум. За час спільного проживання разом купували побутову техніку, меблі, утеплили кімнату залу, у 2004 році поміняли вікна . У 2003 році змінили огорожу. Не заперечувала, що всі ці роботи міг зробити самостійно і [PERSON] , проте позивач була стимулом таких робіт. Просила задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Створення спільної власності особами, які не перебували в шлюбі врегульовано Законом України «Про власність», який діяв на той час. Просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що будинок [ADDRESS] її батько [PERSON] побудував сам, за свої особисті кошти. Він мав дохід від приватного підприємства, займався розведенням квітів та декоративних рослин, які продавав. Будівництво закінчено в 2002 році. Взимку 2001 року у неї в будинку сталася пожежа та вона разом з сином проживала у батька , з яким спілкувалась до 2004 року. У 2003 році перший поверх був облаштований для проживання, умебльовані спальня, зал, кухня, санвузол. На другому поверсі кімнати були без шпалер. Всі будівельні роботи робив сам батько, вікна допомагав міняти його рідний брат. Посилання позивача щодо проживання її з [PERSON] з 2002 року є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач до 2004 року не проживала з [PERSON] однією сім`єю, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. У лютому 2002 року він був на дні народженні свого батька [PERSON] . На той час перший поверх будинку був повністю облаштований для проживання , на 2 поверсі не було косметичного ремонту. Земельна ділянка огороджена. Останній раз був у будинку [ADDRESS] в березні 2003 року, проте позивачки там не бачив. У кінці 2004 року на початку 2005 року йому стало відомо зі слів знайомого, що батько став жити з позивачем та з того часу відносини припинились. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги не визнала пославшись на їх безпідставність та недоведеність. Сімейні відносини, які виникли до 01 січня 2004 року регулюються КпШС, яким не передбачалось встановлення факту спільного проживання . У даному випадку підлягає застосування ст. 17 Закону України «Про власність» при доведенні позивачем не тільки спільного проживання, а й того, що майно придбано внаслідок спільної праці. Позивачем не доведено факту внесення нею певних кошті на будівниці, чи придбання будь-яких будівельних матеріалів. Просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Настека Н.О. пояснила, що за заявою позивача відкрита спадкова справа. У послідуючому надійшли також заяви про прийняття спадщини і від відповідачів. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, свідків, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що актом про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] від 21.07.2003 року, який затверджений рішенням виконкому Київської районної у м. Полтаві ради від 22 липня 2003 року, зазначений будинок прийнятий в експлуатацію, дата закінчення будівництва 2003 рік. На підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке видане Головним Управлінням з питань житлово-комунального обслуговування населення від 28.07.2003 року № 173 за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок з господарським спорудами за адресою [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Також згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за [PERSON] зареєстровано право власності на земельні ділянки за цією ж адресою : 0.0084 га для ведення особистого селянського господарства та 0.1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 08 серпня 2008 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Статтями 1217,1218,1220,1221,1222 передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач та відповідачі є спадкоємцями першої черги , як дружина та діти померлого. Згідно повідомлення приватного нотаріуса Полтавського міського округу Настека Н.О. 11 червня 2019 року заведена спадкова справа № 30/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Спадкова справа заведена за заявою дружини померлого - [PERSON] , в якій вона вказує про наявність іншого спадкоємця: малолітньої доньки померлого [PERSON] , [INFO] . 31 липня 2019 року до нотаріуса звернулись діти померлого [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Як вбачається з матеріалі справи до спадщини входить домоволодіння та земельні ділянки за адресою [ADDRESS] . Приймаючи до уваги докази, що містяться в справі, будівництво спірного житлового будинку та реєстрація права власності на нього за [PERSON] , набуття права власності на земельні ділянки відбулось до реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом вказувала, що вона проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2002 року по 08 серпня 2008 року , а тому спірний будинок та земельні ділянки є спільною сумісною власністю та їй належить 1/2 частини нерухомого майна. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 та ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю (далі -КпШС) України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Кодекс про шлюб та сім'ю не передбачав інституту цивільного шлюбу. Чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося можливість набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України. За таких обставин, вимоги позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , ведення спільного господарства з вересня 2002 року по 01 січня 2004 року включно не ґрунтуються на вимогах закону, не мають правового значення для визначення статусу спірного будинковолодіння, як спільної сумісної власності. Визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. (ст. 6 КпШС України) Фактичне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу у зазначений період не породжує для них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України). Разом з тим відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір часток кожного визначається ступенем його трудової участі. Розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суд повинен виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України "Про власність") тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим під час вирішення спору щодо майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Отже, навіть при встановленні факту спільного проживання це не є підставою для визнання права власності на половину майна за позивачем. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного із зазначених осіб. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази ведення спільного господарства, побуту, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків [PERSON] та [PERSON] в період з вересня 2002 року по 01 січня 2004 року , у тому числі в період реєстрації за [PERSON] права власності як на домоволодіння так і на земельні ділянки, на якому воно розташоване. Фотографії, на яких сторони зображені разом в колі друзів, під час відпочинку, показання свідків, що вони вважали їх сім`єю, не свідчать про спільне проживання, як сім`ї у спірний період. Позивачем не надано суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті спірного майна, оскільки сам факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. На обґрунтування наявності коштів для будівництва спірного будинку позивач надала довідку про отримувану нею заробітну плату за період починаючи з березня 2002 року, проте, як встановлено в судовому засіданні, в зазначений період, будь-якого капітального будівництва чи реконструкції, добудови у спірному домоволодінні не проводилось. Всі свідки, що допитувались в судовому засіданні підтвердили, що станом на 2002 рік будинок був придатний для проживання, проведення ж внутрішніх робіт щодо поклейки шпалер чи заміна вікон не можна вважати фундаментальними роботами та такими, що істотно збільшили вартість спірного нерухомого майна. Також і позивач в судовому засіданні не заперечувала , а й підтвердила щодо можливості проживання в даному будинку починаючи з 2002 року. Заміна послідуючому апарату для опалення та гарячого постачання , утеплення однієї кімнати, облаштування приміщення горища, який розцінюється як другий поверх є роботами по підвищенню комфорту , а не будівництвом чи реконструкцією. До того ж суд враховує і пояснення позивача, яка в судовому засіданні зазначила, що всі ці роботи [PERSON] міг робити і самостійно, тобто мав таку матеріальну можливість. Судом не можуть бути прийняті до уваги свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки останні не були в спірному домоволодінні у період з 2002- 2004 рік, їм невідомо обставини проживання у цей час позивача з [PERSON] , а якщо і володіють такою інформацією то зі слів позивача. Свідок [PERSON] пояснив, що у період з 1996 по 2014 року проживав у фактичних шлюбних відносинах з матір`ю позивача. Протягом 1995-1996рр , після 2002 року допомагав [PERSON] будувати будинок, огорожу. Позивач з 2002 року стала проживати з [PERSON] . Протягом 2002-2004 років було добудовано кімнату в підвалі, облаштований 2 поверх, встановлена огорожа, бетонний в`їзд, асфальтне покриття перед в`їздом. З 2004 по 2019 роки проводився косметичний ремонт. Знає, що позивач з [PERSON] разом їздили до Харкова , де купували шпалери, плитку та інші будівельні матеріали. Свідок [PERSON] , який є рідним братом позивача пояснив, що з осені 2002 року позивач стала жити з [PERSON] по [ADDRESS] . На той час подвір`я не було огороджено, двір не забетонований. У 2001 році він перший раз був у цьому будинку, який був придатний для проживання, проводились роботи з його облаштування , на що сестра з [PERSON] спільно збирали кошти. За період 2002-2003 роки були проведені роботи: огорожа, облаштована клумба , забетонований двір , асфальтний в`їзд, ремонт на 2 поверсі. Протягом 2003-2004 років поміняні дерев`яні вікна на металопластикові. У 2004-2005 роках - утеплення підлоги та будинку зсередини. Позивач з [PERSON] вела спільний бюджет, прибирала в будинку, готувала їжу, вони разом їздили за будівельними матеріалами, планували народження дитини. Зазначені свідки не надали суду переконливих пояснень щодо самого факту спільного проживання позивача та [PERSON] у період з вересня 2002 року по 01 січня 2004 року, їх бюджету, взаємних прав та обов`язків, а також робіт, які проводились у спірному домоволодінні, походження коштів на зазначені роботи. Вказані свідки є заінтересовані в результатах розгляду даної справи. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач з [PERSON] проживала з осені 2002 року. Знає, що протягом 2003-2004 років позивач та [PERSON] за адресою [ADDRESS] , клеїли у цокольному приміщенні шпалери, міняли вікна. Вони проживали разом та витрачали спільні кошти на покращення умов будинку. У той же час, свідок [PERSON] , який є чоловіком [PERSON] суду повідомив, що [PERSON] у 2002 році познайомив його з позивачем як зі своєю знайомою. У 2001 році він був у буд. [ADDRESS] , була облаштована спальня, зал з каміном, будинок підключений до мереж. У 2003 році позивач з [PERSON] прийшли на день народження як пара та останній повідомив, що вони планують жити разом. У 2002 році [PERSON] міняв вікна, у спальні клеїв шпалери, зробив стелю, купив ліжко. За які кошти проводились такі роботи не знає. Коли він приходив у гості до [PERSON] там була позивач, чи проживала вона там він не знає. Отже, свідки [PERSON] та [PERSON] , які є подружжям, надали суду свідчення, які не є тотожними, а тому їх свідчення суд вважає спірними та таким, що не можуть бути прийняті до уваги. Свідок [PERSON] , який є рідним братом [PERSON] суду пояснив, що у 2001 році буд. [ADDRESS] був придатний для проживання, мебльований, проведені всі комунікації. На першому поверсі у кімнатах, кухні, санвузлу повністю проведені всі ремонті роботи, облаштована драбина на другий поверх. На 2 поверсі - горищі не було внутрішніх робіт. У дворі зроблений під`їзд, гараж, басейн для риби, альпійська гірка, посаджений сад. Про те, що позивач проживає з братом дізнався на Новий рік з 2003 на 2004 рік. Чи вкладала позивач у будівництво кошти свідку нічого не відомо. [PERSON] мав свої кошти, у нього було своє приватне підприємство. У 2015 році останній раз був у цьому будинку, поліпшення які там стали не були суттєвими. Свідок [PERSON] дружина відповідача [PERSON] суду пояснила, що її чоловік спілкувався з батьком [PERSON] до 2004 року. У 2002 році останній жив сам, вони бували в нього в гостях, у будинку були жіночі речі жінки його віку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у спірному будинку була в 2002 році, [PERSON] жив сам, перший поверх був придатний для проживання, кімнати умебльовані. Потім була в 2004 році, крім [PERSON] нікого там не бачила, з ким він проживав не знає. Коли в його дочки [PERSON] сталася пожежа, то [PERSON] приїхав, забрав її з сином до себе, потім допомагав перевозити речі. Також не можуть бути й доказом на підтвердження заявлених вимог товарні чеки на придбання побутової техніки, будівельних матеріалів , оскільки вказані квитанції не свідчать про те, що зазначені товари були придбані саме позивачем та покійним [PERSON] . На деяких рахунках зазначено , що платник є [PERSON] , проте даний факт не свідчить , що вказані товари були придбані за спільні кошти позивача та [PERSON] . Таким чином, в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт спільного проживання позивача та [PERSON] в період з вересня 2002 року по 01 січня 2004 року. Позивачем також не доведено і ступінь її участі у будівництві спірного майна. Таким чином, станом на час набуття у власність [PERSON] зазначеного нерухомого майна позивач не була членом сім`ї власника, письмової угоди про створення спільної сумісної власності між ними також не укладалося, переконливих доказів, які підтверджували б факт вкладання сумісної праці чи сумісних коштів у збільшення вартості спірного нерухомого майна, суду не надала. Стороною позивача не надано доказів істотного поліпшення спірного будинку за рахунок спільних затрат у період з вересня 2002 року по 01 січня 2004 року, а відтак її вимоги щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння та земельних ділянок за адресою [ADDRESS] задоволенню не підлягають у зв`язку із недоведеністю. Посилання позивача на вартість, яка зазначена в акті про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку, що датований 2003 роком та в оцінці вартості майна за 2019 рік не можна вважати об`єктивною, оскільки ці два документи містять часову різницю в 16 років. За цей період змінились об`єктивні чинники, такі як тенденція подорожання об`єктів нерухомості . Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що особа повинна бути зареєстрована за місцем свого фактичного проживання. Згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Як убачається з паспорта позивача, остання з 08 лютого 1996 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] Згідно поквартирної картки, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: домовласник [PERSON] з 20 серпня 2003 року по день смерті, донька [PERSON] з 20 січня 2009 року. Доводи позивача, що з вересня 2002 року фактичним місцем проживання позивача було спірне домоволодіння , у якому вона проживала разом з [PERSON] , як і посилання на не проживання за місцем реєстрації є власними твердженнями, однак не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, а тому до уваги судом не приймаються. Звернення позивача та [PERSON] до різних медичних закладів щодо обстеження здоров`я, проведення лабораторних досліджень не можуть розцінюватися як належні докази на підтвердження заявлених вимог в рамках даного спору. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України. Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише з 1 січня 2004 року. Такий висновок викладений у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №546/912/16-ц. У відповідності до положень ст.256 ЦПК України встановлення юридичних фактів у судовому порядку можливе якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Судом при розгляді справи встановлено, що з 2004 року будь-яких робіт, які могли істотно збільшити вартість майна, як об`єкта за адресою [ADDRESS] проведено не було, а тому встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] не матиме юридичних наслідків, а тому задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Приймаючи до уваги норми ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідачів підлягають стягненню судові витрати в розмірі 10 000 грн., тобто по 5 000 грн. на користь кожного з відповідачів.

Outcome: approved