Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON] в особі законного представника [PERSON], третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та у зв'язку з цим зняти з їх з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У вищевказаній квартирі зареєстроване місце проживання сина позивача - [PERSON] та її онука - [PERSON]. З 2011 року [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою не проживають, оскільки [PERSON], перебуваючи у шлюбі, проживав разом із дружиною та сином за іншою адресою, а після розірвання шлюбу поїхав проживати до [INFO], а малолітній [PERSON] з моменту народження постійно проживає з матір'ю за адресою: вул. Шлюзова, 25, м. Харків. Комунальні послуги [PERSON] та [PERSON] не сплачують, в квартирі не проживають та не з'являються, однак до теперішнього часу з реєстраційного обліку не знялись, чим здійснюють позивачу перешкоди у користуванні своїм майном. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять позов задовольнити. Додатково позивач пояснила, що отримує тільки пенсію, якої не вистачає для оплати комунальних послуг за всіх зареєстрованих у квартирі осіб, відповідачі комунальні послуги не оплачують, позивач потребує лікування, має намір продати квартиру, однак не може це зробити в зв'язку з реєстрацією в ній місця проживання сина та онука. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 23.03.2017 року пояснив, що дійсно тривалий час вже не проживає у [INFO], як і не проживає там його син [PERSON], проти задоволення позовних вимог не заперечував. У судове засідання 04.04.2017 року відповідач [PERSON] не з'явився. Законний представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судове засідання представника не направила, до суду надано заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Окрім того, в заяві представник третьої особи зазначила, що проти позовних вимог заперечує, просить прийняти рішення в інтересах дитини. Аналогічна позиція представником третьої особи [PERSON] була висловлена у судовому засіданні 23.03.2017 року. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS], що підтверджується договором дарування № 3-7684 від 19.09.1995 року. Згідно довідки ОСББ "ЮЖД" № 33 від 12.07.2016 року та відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області від 17.01.2017 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровано місце проживання [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається зі свідоцтва про народження І-ВЛ № 241984, [PERSON] народився 08.06.2011 року, тобто є малолітнім. Батьками [PERSON] є: [PERSON] та [PERSON]. Місце проживання дитини [PERSON] зареєстровано за адресою: [INFO], на підстави заяви власника квартири [PERSON] та заяв батьків дитини [PERSON] та [PERSON] Посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] з 2011 року у квартирі не проживають, не цікавляться її станом, за комунальні послуги не сплачують, позивач звернулась до суду з даним позовом. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 6 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, тобто для використання їх за цільовим призначенням (задоволення своїх житлових потреб та розпорядження ними у відповідних межах ), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях, збереження за відсутньою особою права користування житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що він не проживає у [INFO], хоча у ній і зареєстрований. Допитана у судовому засіданні 09.03.2017 року у якості свідка [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству із квартирою позивача, у спірній квартирі проживає лише [PERSON] з матір'ю. Відповідачів у квартирі ніколи не бачила. У спірній квартирі вона не бувала. Про перешкоди у користуванні квартирою їй не відомо. Допитаний у судовому засіданні 23.03.2017 року у якості свідка [PERSON] пояснив, що він фактично проживає у спірній квартирі, відповідачі [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 2011 року не проживають, оскільки мешкали з [PERSON], у спірній квартирі відсутнє будь-яке їх майно та речі, перешкод у користуванні квартирою позивач не створювала. Допитана у судовому засіданні 23.03.2017 року у якості свідка [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству із квартирою позивача, відповідач [PERSON] останні декілька років приїздив лише у гості, [PERSON] вона бачила не більше двох разів за останні роки, у спірній квартирі відсутнє будь-яке їх майно та речі, перешкод у користуванні квартирою позивач не створювала. Згідно довідки КЗ "ДНЗ (Ясла-садок) №361 Комбінованого типу ХМР" від 13.12.2016 року № 248 [PERSON] відвідує ясла-садок № 361 з 01.09.2014 року. [PERSON], [INFO], мешкає за адресою: вул. Шлюзова, 25, м. Харків. КЗОЗ "Харківська міська дитяча поліклініка № 15" у листі від 15.12.2016 року № 342 зазначено, що за інформацією лікаря-педіатра дільничного [PERSON] та відповідно до записів в амбулаторній карті станом на 01.12.2016 року [PERSON] перебуває під наглядом фахівців закладу охорони здоров'я з народження по теперішній час за адресою: вул. Шлюзова, 25, м. Харків, за цією ж адресою здійснюються виклики лікаря-педіатра дільничного додому. З урахуванням системного аналізу зазначених вище доказів, суд дійшов висновку про доведеність факту непроживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] та невикористання ними спірного житла за його прямим призначенням понад один рік. Відносно звернення відповідача з заявами про перешкоджання йому у користуванні житлом, Начальником Слобідського ВП ГУНП в Харківській області повідомлено, що заяв та повідомлень щодо будь-яких протиправних діянь відносно порушення права користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], в період часу з 01.01.2007 року до теперішнього часу не надходило. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відносно поважності причин непроживання малолітнього [PERSON] у спірній квартирі суд зазначає наступне. Охорона дитинства в Україні є стратегічним загальнонаціональним пріоритетом і має метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоровя, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні. Державна політика у цій сфері ґрунтується на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно зі ст. 18 зазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини декларує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З матеріалів справи не вбачається факт забезпечення дитини іншим житлом з належними для проживання в ньому умовами. Як вбачається з копії акту обстеження умов проживання від 16.02.2017 року, обстежити умови проживання малолітнього [PERSON] за адресою: вул. Шлюзова, 25, м. Харків, працівникам Служби у справах дітей не виявилося можливим, оскільки вони не змогли потрапити до житлового будинку. Крім того, у встановленому законом порядку місце проживання дитини за іншою адресою, за місцем проживання матері [PERSON] по вул. Шлюзовій, 25 у м. Харкові або за адресою її реєстрації [ADDRESS] не визначено. Також суд враховує, що [PERSON] є малолітнім, а тому місце його проживання визначають батьки, а отже, дитина змушена проживати з матір'ю за іншою адресою та не користується квартирою, в якій зареєстрована, не за власним бажанням. Суд, врахувавши позицію Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, виходить також із того, що задоволення позовних вимог порушить права малолітнього [PERSON], оскільки позивачем не надано доказів того, що дитині буде надане рівноцінне житло при втраті права на користування спірною квартирою. З огляду на викладене, враховуючи, що судом не встановлено факт не проживання [PERSON] в спірній квартирі без поважних причин, позовні вимоги про визнання його таким, що втратив право користування квартирою № 26 по вул. Зерновій, 53-Ж в м. Харкові, задоволенню не підлягають. Відносно доводів позивача про те, що вона позбавлена можливості розпорядитися на власний розсуд квартирою, оскільки в ній зареєстровано місце проживання малолітнього, суд зазначає, що згідно ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст. 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Реєстрація малолітнього онука [PERSON] у квартирі позивача не порушує її прав і не перешкоджає здійсненню права власності, в тому числі щодо розпорядження житлом, а тільки передбачає дотримання вимог закону та прав малолітньої дитини. Щодо позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття особи з реєстраційного обліку за зазначеною адресою, тому додатково приймати рішення про зняття особи з реєстрації не має потреби. Якщо відсутні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, то, як наслідок, і відсутні підстави для зняття її з реєстрації. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України. При цьому, оскільки ухвалою суду від 25.01.2017 року позивача звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, судовий збір пропорційно задоволеним вимогами підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави.

Outcome: partial