Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

27.09.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №б/н. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 18000 грн. на картковий рахунок. В свою чергу, відповідач зобов'язалася відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг здійснювати погашення заборгованості по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с.35). Крім того, відповідач погодилася з тим, що заява про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.11). Своїм особистим підписом на заяві - анкеті відповідач [PERSON] підтвердила, згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифів банку», які викладені на Банківському сайті, складають між сторонами Договір про надання банківських послуг. Окрім того, відповідно до п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, [PERSON] дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його заміну за рішенням та ініціативою банку (а.с.32). Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, неналежне виконання (стаття 610 ЦК України). За змістом\~статті 611 ЦК України\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Своїм підписом у анкеті-заяві позичальник визнала та погодилася з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Договір є зобов'язанням і, відповідно, підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зі змісту зобов'язань, вбачається, що між сторонами у справі виникли відносини з приводу надання банківських послуг. Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути Кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054 ЦК є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. В силу положень ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно умов договору та вимог закону. Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як вбачається із матеріалів справи, 27.09.2011 між сторонами укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальника [PERSON] та Умов та Правил надання банківських послуг, з якими вона під час укладання договору була ознайомлена, що засвідчено особистим її підписом (а.с.11). Як видно з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ «КБ «Приватбанк», форма договору про надання банківських послуг, яка укладається між банком та держателем картки, складається із заяви, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів (а.с.13-46). Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти [PERSON] (№5457092303649903 від 16.07.2013) 16.07.2013 встановлений кредитний ліміт у розмірі 18000 грн. (а.с.10). На підтвердження обставин та вимог, викладених у позовній заяві, а саме: наявності між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] кредитних зобовязань за кредитним договором б/н від 27.09.2011 та непогашеної [PERSON] кредитної заборгованості за цим договором в розмірі 38707,86 грн., ПАТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви додано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.13-46), копію Анкети-заяви б/н від 27.09.2011 (а.с.11), витяг за тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 12), розрахунок заборгованості станом на 14.11.2016 (а.с.5-9), виписку по рахунку (а.с. 123-129). Аналізуючи та співвставляючи надані банком документи, суд встановив, що в довідці про зміни умов кредитування [PERSON] відкрито картрахунок 5457092303649903 від 16.07.2013 (а.с. 10). Надана банком виписка стосується також основаної кратки за рахунком 5457092303649903 (а.с .123-129). Відображені у виписці по кратці платежі, відповідають сумам відображеним у розрахунку заборгованості (а.с. 5-9). З чого слідує, що вони стосуються одного і того ж кредитного договору. Вказані докази у своїй сукупності підтверджують укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору. Внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу Банку є вимогою Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254. Відповідно до п. 3.4 та п. 3.8 цього Положення ідентифікація операції передбачає її докладний опис, який має містити потрібну інформацію для різних підрозділів банку та внутрішнього аудиту, а саме: тип операції (міжбанківські розрахунки, операції з клієнтами банку, розрахунки за власними операціями тощо), номер та дату договору, конкретні строки (початок та завершення) операції згідно з договором, дані про контрагента, зміст операції (кредит, депозит, тип процентної ставки тощо) та інше. Згідно п. 4.2. цього Положення підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. При цьому, згідно з п. 9.5, під час здійснення інформаційного забезпечення операційної діяльності Банку реалізується правило "двох рук" (операція не може бути ініційована та виконана одним користувачем системи), проводяться заходи з виявлення викривленої та/або суперечливої інформації, зберігається вся інформація (неможливість ігнорування інформації, що надійшла з будь - якого джерела). Проводиться резервне накопичення та зберігання всієї інформації для забезпечення відновлення роботи банку внаслідок виникнення форс - мажорних обставин або в разі ліквідації банку. За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємоповязаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобовязане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обовязкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобовязань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. З урахуванням вищевикладеного, судом враховано банківські виписки, як належні докази підтвердження видачі кредиту, та враховано, що відповідач по справі активно користувалася картковим рахунком, використовуючи кредитні коштів та здійснюючи погашення кредитної заборгованості. Враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що надані ПАТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач [PERSON] з 2011 року користується кредитними коштами, наданими їй ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Однак, відповідачем умови договору не виконувались належним чином, в звязку з чим станом на 14.11.2016 за кредитним договором утворилася заборгованість в розмірі 38707,86 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 46643,51 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 7226,54 грн.; заборгованості за пенею в розмірі 14518,39 грн., а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1819,42 грн. штраф (процентна складова). Розрахунок заборгованості за кредитом, наведений позивачем в таблиці, який перевірено судом та суд вважає його вірним, відповідає умовам договору і відповідачем не спростований. При цьому, суд вважає, що у стягнені штрафів (фіксованої частини та процентної складової) слід відмовити, враховуючи наступне. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17. Отже, зі змісту п. 1.1.5.25 та п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що підставою нарахування пені та штрафу є порушення строків виконання грошового зобовязання, що свідчить про відсутність правових підстав для одночасного стягнення пені та штрафів. У звязку з тим, що нарахування штрафу носить разовий характер, в той час як пеня нараховується за кожен день прострочення виконання грошового зобовязання за кредитним договором, враховуючи встановлений кредитним договором подвійний характер відповідальності за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу (фіксованої його частини та процентної складової) задоволенню не підлягають. Також суд вважає, що розмір пені за користування кредитними коштами має бути визначений в розмірі 12816,58 грн. виходячи із розрахунку позивача за період часу з 14.11.2016 по 14.1.12017. Так, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в межах одного року. При цьому суд враховує, що відповідач здійснювала періодичні платежі на погашення заборгованості, якими визнавала свій борг та переривала строк позовної давності. Так останній платіж вчинений відповідачем 16.11.2015. В звязку з чим, заборгованість за тілом кредиту та відсотками підлягає стягненню в повному обсязі. За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 27.09.2011 станом на 14.11.2016 у розмірі 34686,63 грн., яка складається із: 14643,51 грн. заборгованості за кредитом, 7226,54 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 12816,58 грн. заборгованості за пенею. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує часткове задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБВАНК», у звязку з чим вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1440 грн. судового збору пропорційно частині задоволених вимог (90 %).

Outcome: partial