Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач посилався на те, що їй, позивачці, її матірю згідно договору дарування, від 09.03.2018 року на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями та спорудами: сарай, погріб, вбиральня, огорожа, що розташований у с. Прудище, Ямпільського району, Сумської області, вул. Комарова, буд. 27, який належав матері на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.1994 року. У належному позивачу будинку проживає та зареєстрований відповідач, який приходиться її матері колишнім чоловіком. Їх шлюб було укладено 09.07.1998 року, а 23.02.2018 року на підставі рішення суду шлюб було розірвано. Проживання відповідача у її будинку негативно впливає на атмосферу в її сімї, у звязку з тим, що останній зловживає алкоголем та чинить сварки. Відповідач, користуючись будинком, не несе витрат на його утримання, не сплачує комунальних послуг. Факт реєстрації відповідача у її будинку перешкоджає їй у здійсненні свого права власності в повному обсязі. Добровільно знятися з реєстраційного обліку та виселитись відповідач не погоджується. Ухвалою суду від 28.09.2018 року було відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 19.10.2018 року на адресу суду було надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити в їх задоволенні, при цьому зазначає, що в спірний будинок він вїхав в 1998 році після укладання шлюбу між ним та матірю позивача, [PERSON]В, яка в той час була власницею будинку, та став проживати разом з нею та її двома дітьми від попереднього шлюбу, сином [PERSON], якому було в той час 12 років і донькою [PERSON], якій було 7 років, вели спільне господарство, виховували та навчали дітей, також зауважив, що він є особою, евакуйованою у 1986 році із зони відчуження та отримує пільги на комунальні послуги. Крім того, під час сумісного проживання та ведення спільного господарства, він переробив газове опалення та провів газ до будинку, здійснював ремонти будинку, збудував літню кухню, здійснив капітальний ремонт сараю та даху, повністю замінивши його, збудував конюшню для коня, відремонтував огорожу навколо будинку та двоє воріт, зробив сіносховище, прибудову для зберігання зерна, навіс під дрова, капітально відремонтував погріб, провів водопровід до літньої кухні, тощо. 07.11.2018 року адресу суду позивачем було надано відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідач не є колишнім членом сімї власника, оскільки його колишня дружина [PERSON] вже не є власником будинку, а позивач, як власник будинку, не укладала із відповідачем договору найму житлового приміщення та не зобовязана це робити. Також зазначила, що відповідач мав би виконувати й обовязки по сплаті за комунальні послуги, якими він користується. Ухвалою суду від 18.01.2019 року було закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити, а саме: усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач та представники відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили та надали суду пояснення аналогічні відзиву. Заслухавши виступи сторін та їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, свідків, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та приходить до наступного. За змістом ч.1 ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга статті 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні факти. Відповідно до договору дарування, який зареєстровано в реєстрі за №311 від 09.03.2018 року, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 73,7 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями та спорудами: сарай, погріб, вбиральня, огорожа, що розташований у с. Прудище, Ямпільського району, Сумської області, вул. Комарова, буд. 27 (а.с.6-7). Згідно довідки про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданої виконавчим комітетом Ямпільської селищної ради від 21.09.2018 року № 2451 (а.с.8) встановлено, що в будинку по вул. Комарова, 27, в с. Прудище, Ямпільського району, Сумської області, зареєстровані: [PERSON], [INFO], - власник, [PERSON], [INFO], вітчим, [PERSON], [INFO], - мати, [PERSON], [INFO], - син. Як встановлено судом та не заперечувалось учасниками справ, відповідач [PERSON], є колишнім чоловіком матері позивача, про що також свідчить копія свідоцтва про одруження серії І-БП №006297 від 09.07.1998 року (а.с.10) та копія рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 23.02.2018 року (а.с.11), згідно якого шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 09.07.1998 року у Ямпільському райвідділі реєстрації актів громадянського стану, розірвано. Також, судом встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані та проживають за адресою: [INFO]. Так, дійсно, згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 156\~ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Твердження позивача стосовно того, що Відповідач ніким не приходиться, а ні позивачу, а ні її матері, суд розцінює критично з наступних підстав: До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Серед членів сім'ї наймача виділяють дві категорії: 1) безспірні члени сім'ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача; батьки наймача); 2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). З метою тлумачення поняття "член сім'ї" Конституційний Суд України прийняв Рішення від 03.06.1999 року у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї"). Стосовно сплати за комунальні послуги, слід зазначити наступне: Відповідач [PERSON], користується пільгами як особа постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 50-відсоткова знижка плати за користування газом у межах середніх норм споживання на 2-х осіб, зазначена пільга надається з 01.07.2015 року по теперішній час. Нарахування плати за адресою: вул. Комарова, буд. 27 в с. Прудище Ямпільського району, Сумської області, здійснюється з урахуванням вказаної пільги (а.с.74). Відповідно до довідки філії Ямпільський район Електричних мереж публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго від 05.02.2019 року № 4/13/70 (а.с.75) встановлено, що [PERSON] по вул. Комарова, буд. 27 в с. Прудище, Ямпільського району, Сумської області користується пільгою категорії «Особа (ЧАЕС) ІІ категорія-потерпілі Б, з 22.01.2003 року. Що підтверджує факт прийняття участі відповідачем в оплаті комунальних послуг. Стосовно продовження ведення спільного господарства в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен окремо, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання суду надали показання, що [PERSON] постійно проживає за вказаною адресою з 1998 року, виховував та допомагав в навчанні своїм падчерці (позивачу по справі) та пасинку [PERSON]. [PERSON] допоміг купити будинок, надавши кошти. Всі зароблені кошти приносив в сімю, допомагав з навчанням, постійно покращував домогосподарство, будуючи допоміжні приміщення, перекриваючи дах сараю та інше. Відповідно до статті 405\~ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім'ї власника житла. Вирішуючи даний спір суд, вважає необхідним врахувати наступне. Відповідно до положення статті 29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10\~ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною [PERSON] України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Твердження позивача, про те, що відповідач веде протиправний спосіб життя, зловживає алкоголем, влаштовує сварки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідно до письмових доказів, а саме довідки Головного управління національної поліції в Сумській області Ямпільське відділення від 18.12.2018 року №8424/73/01-2018 встановлено що інформація щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності відсутня Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що факт реєстрації відповідача фактично позбавляє її права розпоряджатися своїм майном та порушено її конституційне право на житло. Суд вважає зазначити, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами позивача та відповідача, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі та доводи про те, що відповідач не сплачує витрати на утримання будинку, з'ясувавши зв?язок відповідача із спірним будинком як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. У відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed