Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-09 00:00:00

17 січня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2018 року зазначена позовна заява залишена без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позову. 25.01.2018 року [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій просить поновити його на роботі на посаді виконуючого обов'язки генерального директора публічного акціонерного товариства «Інститут титану», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2017 року до дня постановлення рішення суду, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 25000 грн, посилаючись на те, що він незаконно був звільнений з підприємства наказом № 241-п від 18.12.2017р нібито за вчинення пов'язаних з корупцією правопорушень, хоча у самому наказі № 241-п від 18.12.2017р. взагалі не зазначено які конкретно ним були вчинені ці правопорушення, у чому саме полягає порушення трудової дисципліни, коли відбулося це порушення, не зазначено та не враховано інші обставини, що передбачені ст.ст. 148,149 КЗпП України. За час своєї роботи на посаді генерального директора державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» та на посаді виконуючого обов'язки генерального директора публічного акціонерного товариства «Інститут титану» він сумлінно виконував покладені на нього обов'язки керівника, старанно працював, суворо дотримувався трудової дисципліни та не мав жодного стягнення за її порушення, його діями не завдано будь-якої шкоди інтересам відповідача, за вчинення пов'язаних з корупцією правопорушень до адміністративної та будь-якої іншої відповідальності він не притягувався, під судом та слідством не перебував, а саме тому формулювання наказу № 241-п від 18.12.2017р. є безпідставним, надуманим та не підтвердженим жодним доказом. Вважає, що він звільнений з роботи незаконно, тому суд має всі підстави поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, який на час подання уточненого позову становить 13000 грн. Крім того, вважає, що відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, яку він оцінює в 25000 грн, бо останній позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя собі та своїй родині. Ухвалою суду від 25.01.2018 року відкрите провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні 26.02.2018 року об 08-30 год без виклику сторін, за наявними матеріалами у справі, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше та визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 19.02.2018 року відповідачем Міністерством економічного розвитку і торгівлі України наданий відзив на позов, в якому викладені заперечення проти заявлених позовних вимог. Відповідач вважає позовні вимоги незаконними і необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що 29.11.2017 Мінекономрозвитку отримало анонімну інформацію стосовно можливих порушень, пов'язаних з корупцією виконуючим обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану» [PERSON], в якій зазначається про неподання ним Декларації особи, уповноваженої за виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік. Доповідною запискою сектору запобігання та виявлення корупції Мінекономрозвитку від 04.12.2017 року № 55-05/62 встановлено, що [PERSON], перебуваючи на посаді генерального директора державного підприємства "Державний науково-дослідний та проектний інститут титану" на виконання вимог ч. 1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції" Декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік не подав та запропоновано притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з одночасним повідомленням про неподання Декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік [PERSON] до Національного агентства з питань запобігання корупції. Також у зазначеній доповідній записці вказується, що згідно даних в Єдиному державному реєстрі осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування Національного агентства, інформація стосовно подачі позивачем декларації за 2016 рік відсутня. Факт неподання декларації за 2016 рік визнає і сам позивач, що підтверджується його поясненнями від 04.12.2017року. У зв'язку з вищенаведеними обставинами, Мінекономрозвитку наказом № 241-п від 18.12.2017 року на підставі ст. 65 Закону за вчинення, пов'язаних з корупцією правопорушень, звільнило [PERSON] з посади виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану» у зв'язку із застосуванням до нього заходу дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відповідно до ст.147 КЗпП України. Листом від 01.12.2017 року № 55-08/44231 відповідачем було надіслано до Національного агентства повідомлення про встановлення факту неподання [PERSON] декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік. Тому твердження позивача щодо відсутності обґрунтованих та законних підстав для застосування до нього заходу дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є необґрунтованими та не може бути враховано судом. Крім того, Міністерством було дотримано процедуру накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відповідно до норм чинного трудового законодавства. 22.02.2018 року позивач надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що анонімна заява про незаконні дії від 29.11.2017р. відносно нього не повинна була розглядатися взагалі як така, що не відповідає вимогам Закону. Крім того, він був впевнений, що Е-декларацію заповнив своєчасно, ніяких повідомлень з НАЗК не отримував. Після отриманої інформації 04.12.2017 р. про неактивність в електронному вигляді його звітності він терміново повторно подав Е-декларацію 06.12.2017 року та в той же день офіційно повідомив уповноважених осіб. Після цього також не отримував жодного повідомлення від Національного агентства. Врозумінні норм Кодексу законів про працю України неподання або несвоєчасне подання Е-декларації не є порушенням трудової дисципліни та не тягне за собою наслідків застосування заходів стягнення, передбачених ст.147 КЗпП України, тому відповідач звільнивши його на підставі ст.147 КЗпП України, порушив норми законодавства, які регулюють трудові відносини. 12.03.2018 року відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, де зазначив, що анонімне повідомлення відповідало вимогам, встановленим Законом, оскільки містило інформацію про конкретну особу та наявність фактичних даних, які можуть бути перевірені. Крім того, факт неподання декларації за 2016 рік визнає і сам позивач у поясненнях від 04.12.2017року. У зв'язку з вищенаведеними обставинами, Мінекономрозвитку наказом № 241-п від 18.12.2017 року на підставі ст. 65 Закону за вчинення, пов'язаних з корупцією, правопорушень звільнило [PERSON] з посади виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ "Інститут титану" у зв'язку із застосуванням до нього заходу дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відповідно до ст.147 КЗпП України. 26.02.2018 року у судове засідання сторони з'явилися за власною ініціативою та заявили клопотання щодо розгляду справи за їх участі, судове засідання відкладено з причин відсутності документів на підтвердження повноважень представника позивача. 01.03.2018 року позивач подав уточнення до позовної заяви. 12.03.2018 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь. 12.04.2018 року від відповідача надійшли пояснення. У судовому засіданні вислухані пояснення учасників процесу, за клопотанням позивача оголошено перерву. 26.04.2018 року від позивача до суду надійшли клопотання про залучення в якості співвідповідача ПАТ «Інститут титану» та заява про уточнення позовній вимог, в якій він просить стягнути з ПАТ «Інститут титану» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.12.2017 року по 29.05.2018 року у сумі 88171,64 грн., та стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на його користь 25000 грн. моральної шкоди. До клопотання надане підтвердження що відправки зазначених процесуальних документів відповідачеві - Міністерству економічного розвитку і торгівлі України. Ухвалою суду від 29 травня 20128 року у задоволенні клопотання про залучення в якості співвідповідача ПАТ «Інститут титану» відмовлено у відповідності до ч.1 ст.51 ЦПК України. 30.05.2018 року позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати незаконним його звільнення з посади виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану», визнати незаконним (скасувати) наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 214-п від 18.12.2017 року про його звільнення; поновити на роботі на посаді виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану», стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.12.2017 року по 29.05.2018 року в сумі 88171, 64 грн та заподіяну моральну шкоду в розмірі 25000 грн. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити, вважає своє звільнення з підприємства незаконним, оскільки дисциплінарне стягнення не конкретизоване, накладене на нього з пропуском встановлених строків, крім того, саме інкриміноване правопорушення мало місце за попереднім місцем , а саме під час перебування на посаді директора ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану», правонаступником якого є ПАТ «Інститут титану», де з ним укладено новий трудовий договір. Просить позов задовольнити. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позивач не заперечував проти розгляду справи у його відсутність. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, просить у задоволені позову відмовити, вважає, що позивача обґрунтовано та у відповідності до норм закону було звільнено з підприємства, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, вважає, що позовні вимоги про стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди заявлені до міністерства як до неналежного відповідача, оскільки заробітна плата нараховувалася позивачеві за рахунок коштів ПАТ «Інститут титану». Представник третьої особи ПАТ «Інститут титану» проти позову заперечує з підстав, висловлених представником відповідача, просить у задоволенні позову відмовити. Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали провадження, повно та всебічно встановив обставини справи, оцінив за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, надавши належну оцінку як кожного доказу окремо так достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст.12,13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом за клопотанням учасників провадження. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справі не є обов'язком суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення , ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено: Наказом Мінекономрозвитку від 18.07.2016 № 62-п [PERSON] було призначено генеральним директором державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану», як такого, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду на термін та на умовах, визначених контрактом № 9 . Згідно з наказом Мінекономрозвитку від 14.02.2017 № 198 державне підприємство «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» перетворено у публічне акціонерне товариство «Інститут титану». Наказом Мінекономрозвитку від 19.07.2017 № 139-п було припинено дію контракту з [PERSON] у зв'язку із його закінченням відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. Наказом Мінекономрозвитку від 19.07.2017 року №140-п [PERSON] призначено виконувачем обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану» з 20.07.2017 до призначення генерального директора Товариства в установленому законодавством порядку. 29.11.2017 року до Мінекономрозвитку анонімно надійшла інформація стосовно можливих порушень, пов'язаних з корупцією виконуючим обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану» [PERSON], в якій зазначається про неподання позивачем Декларації особи, уповноваженої за виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік. Згідно доповідної записки сектору запобігання та виявлення корупції Мінекономрозвитку від 04.12.2017 року № 55-05/62 - [PERSON], перебуваючи на посаді генерального директора державного підприємства "Державний науково-дослідний та проектний інститут титану" на виконання вимог ч. 1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції" декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік не подав та запропоновано притягнути останнього до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з одночасним повідомленням про факт неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік [PERSON] до Національного агентства з питань запобігання корупції. Також у зазначеній доповідній записці вказується, що згідно даних Єдиного державного реєстру осіб,уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування Національного агентства - інформація стосовно подачі [PERSON] за 2016 рік відсутня. Наказом Державного Секретаря Мінекономрозвитку від 18.12.2017 № 241-п на підставі ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» за вчинення пов'язаних з корупцією правопорушень застосовано до [PERSON], виконувача обов'язків генерального директора публічного акціонерного товариства «Інститут титану», захід дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, ст.147 КЗПП з 20 грудня 2017 року. Листом від 01.12.2017 № 55-08/44231 Мінекономрозвитку направило до Національного агентства повідомлення про встановлення факту неподання [PERSON] декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік. Наказом Мінекономрозвитку № 82-п від 04.07.2018 року на посаду генерального директора ПАТ «Інститут титану» призначено [PERSON], з яким укладено контракт № 9 на строк з 09 липня 2018 року по 08 липня 2019 року. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до роз'яснень п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно частини 1 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції», за вчинення корупційних або пов'язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. При цьому частиною третьою цієї статті визначено, що з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення або невиконанню вимог цього Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Отже, передумовою звільнення, є порушення, встановлені внаслідок службового розслідування. Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 р. № 950. Згідно з пунктом 1 даного Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави може бути проведено службове розслідування у разі недодержання ними антикорупційного законодавства, з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» в іншій спосіб, за поданням спеціального уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення. Рішення щодо проведення службового розслідування приймається керівником органу, в якому працює особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або особа, яка для цілей Закону прирівнюється до особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проведення службового розслідування. Відповідно до п. 3 Порядку, рішенням щодо проведення службового розслідування визначаються голова комісії з проведення службового розслідування, інші члени комісії, предмет і дата початку та закінчення службового розслідування. Згідно з пунктом 8 Порядку за результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначаються: факти, які стали підставою для проведення службового розслідування, посада, прізвище, ім'я та по батькові, рік народження, освіта, строк перебування на займаній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування; заяви, клопотання, пояснення та зауваження особи, стосовно якої проведено службове розслідування; висновки службового розслідування, обставини, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, стосовно якої проведено службове розслідування, безпідставні звинувачення або підозру; обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі потреби винних осіб до відповідальності згідно із законодавством. У разі виявлення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення комісія подає керівникові органу пропозицію щодо надіслання акта службового розслідування до спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції. Відповідачем не надані до справи належні та допустимі докази щодо проведення службового розслідування стосовно позивача в вчинені корупційних або пов'язаних з корупцією правопорушень, якими у відповідності до перерахованих норм є відповідне рішення щодо проведення службового розслідування з зазначенням голови та складу комісії з проведення службового розслідування, предмету, дати початку та закінчення службового розслідування та , відповідно, результати такого розслідування, оформлені у вигляді відповідного Акту. Крім того, доказів того, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, зазначеного в пунктах 2 частини першої статті 3 ЗУ «Про запобігання корупції», вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів в частині неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів, суду надано не було. Відповідно до частини 2 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов'язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов'язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. Однак орган, до повноважень якого належить звільнення керівника державного підприємства, не може притягнути його до дисциплінарної відповідальності згідно з частиною 2 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» без відповідного рішення суду, яке набрало законної сили, про притягнення особи до адміністративної або кримінального відповідальності за вчинення нею корупційного правопорушення або правопорушення, пов'язаного з корупцією. Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено порядок проведення службового розслідування у вчинені позивачем корупційних або пов'язаних з корупцією правопорушень та притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності. Крім того, при розгляді обґрунтованості застосування дисциплінарного стягнення суд враховує ту обставину, що зазначену Декларацію особи, уповноваженої за виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік повинно було подати в строк до 1 травня 2017 року, однак станом на 1.05.2017 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану», обіймаючи посаду генерального директора - тобто інкриміноване правопорушення, пов'язане з корупцією, було вчинено під час дії контракту, який припинив свою дію 19.07.2017 року, а не під час дії укладеного трудового договору з ПАТ « Інститут титану» 20.07.2017 року, де він був призначений виконуючим обов'язки генерального директора», під час існування якого на позивача накладено стягнення у вигляді звільнено з підприємства -тобто - розірвано трудовий договір від 20.07.2017 року з підстав, визначених роботодавцем. У відповідності до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Враховуючи, що Декларацію особи уповноваженої за виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2016 рік [PERSON] повинен був подати в строк до 1 травня 2017 року, суд вважає, що дисциплінарне стягнення було накладено 18.12.2017 року - тобто пізніше шести місяців з дати вчинення дисциплінарного проступку. Таким чином, суд приходить до висновку, що накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення [PERSON] з посади виконуючого обв'язки генерального директора в ПАТ « Інститут титану» накладено з порушенням вимог ст.ст 148,149 КЗпП України, а тому заявлені позовні вимоги в частині визнання незаконним звільнення з роботи та визнання незаконним наказу про звільнення цілком обґрунтовані, підтверджені , а тому підлягають задоволенню. Скасування виданого наказу є дискреційним повноваженням роботодавця, та виходить за межі судового способу захисту порушених прав. Позовні вимоги в частині поновлення на роботі задоволенню не підлягають, оскільки трудовий договір, укладений між сторонами носив тимчасовий характер - [PERSON] виконував обов'язки директора тимчасово - до дати призначення на посаду особи генерального директора в установленого законом порядку. Як встановлено у судовому засіданні на посаду генерального директора ПАТ «Інститут титану» було призначено [PERSON] на термін та умовах, визначених контрактом, який не був оспорений позивачем, тобто можливість поновлення позивача на посаді виконуючого обв'язки генерального директора існувала до 03.07.2018 року та на час ухвалення рішення суду припинила своє існування. Ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди з Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, суд враховує, що відповідно до умов контракту генеральному директору заробітна плата нараховується за рахунок частки доходу, одержаного підприємством - ПАТ «Інститут титану». Оскільки трудові відносини у [PERSON] склалися саме з ПАТ «Інститут титану», в якому позивач працював керівником, отже отримував заробітну плату із фонду заробітної плати вказаного підприємства, а не з Міністерства економічного розвитку , то саме з ПАТ «Інститут титану» як з юридичної особи, що має відокремлене майно, самостійний баланс та рахунки, належить стягнення суми незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Тобто позивачем заявлені в цій частині позовні вимоги до неналежного відповідача, а тому задоволенню не підлягають. При звільненні до суду з позовом позивач на підставі вимог Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за заявленими позовними вимогами, тому у відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial