Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі регіонального відділення Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем в особі Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», що є правонаступником Акціонерного комерційного банку «Райффайзен банк Україна», Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», були укладені кредитні договори №МL-500/117/2005 від 23.11.2005 року та №МL-500/187/2007 від 06.11.2007 року. 26 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» були укладені договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ПАТ "ОТП Банк" продав, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» купив кредитний портфель, на підставі якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув усі права вимоги за вищезазначеними кредитними договорами позивача, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до позивача щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до позивача щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги до позивача щодо сплати штрафних санкцій. 26 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір про відступлення права вимоги, на підставі якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув як фактор сукупність прав, належних ПАТ «ОТП Банк» за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно позивача, зокрема по вищезгаданим кредитним договорам. [PERSON] просить суд визнати вищевказані договори від 26 листопада 2010 року про відступлення права вимоги та купівлі-продажу кредитного портфелю частково недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги тими обставинами, що він погасив усі зобов'язання за кредитним договором №МL-500/117/2005 від 23.11.2005 року, ще у 2007 році, а тому банк не мав права продавати та або відступати право вимоги по вже погашеному кредиту. Окрім того, позивач просить суд визнати недійсними пункти 4.1.2 та 4.1.3 Кредитного договору МL-500/187/2007 від 06 листопада 2007 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] з підстав покладеної відповідачем ПАТ «ОТП Банк» на [PERSON] подвійної відповідальності за одне і теж саме порушення. У судовому засіданні представник позивача, наполягаючи на задоволенні позовних вимог, просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволені, посилаючись на те, що усі договори відповідають умовам чинного законодавства, а тому підстав для визнання договорів та окремих їх пунктів недійсними у суду не має. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 23 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», що підтверджується ст. 1 Статуту Банку (далі - «Банк») та [PERSON] (далі - «позивач») був укладений Кредитний договір № МL-500/117/2005 (далі - «Кредитний договір»), за умовами якого позивачеві було надано кредит в розмірі 22.000,00 (двадцять дві тисячі) доларів США. Кредит надавався позивачу із кінцевим строком погашення до 23 листопада 2020 року, з метою придбання ним нерухомості у вигляді приватного будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що житловий будинок [ADDRESS], що належав [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] був предметом іпотеки за кредитним договором № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року. Як встановлено з наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 12 вересня 2007 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі під номером 3218, приватний будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно), тобто належить йому на праві власності, який був реалізований позивачем після повного дострокового виконання ним зобов'язань за Кредитним договором № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року, що підтверджує лист Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» про розрахунок від 11.09.2007 року за №500-11-1/3511. Водночас, договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], що належав [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] був посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу [PERSON], після вилучення нотаріусом заборони на відчуження за відповідним листом банку про розрахунок, який є чинний та не спростований будь-якими доказами наявними у матеріалах справи. Відповідно до п.4 частини №1 базових умов кредитування, визначення термінів кредитного договору № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року визначено, що боргові зобов'язання це зобов'язання позичальника, тобто позивача [PERSON] перед банком щодо повернення суми кредиту, плати за користування кредитом, сплати комісій, штрафних санкцій та інших платежів (якщо такі матимуть місце). Суд критично відноситься до пояснень представника відповідачів про те, що Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» не видавало лист про розрахунок від 11.09.2007 року за №500-11-1/3511, оскільки позивач надав належний та допустимий доказ у вигляді вказаного листа у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, нотаріально засвідчена фотокопія якого наявна у справі, а відповідач якщо він заперечує, повинен надати відповідні докази, які спростовують вказаний лист банку, проте таких відповідачем доказів суду надано не було. Судом також не встановлено наявності будь-якого вироку суду, що набрав законної сили з приводу визнання винними будь-яких осіб (працівників банку) та/або [PERSON] з приводу неправомірних дій відносно Кредитного договору [PERSON], тобто за Кредитним договором № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року. Відповідно до умов ст. 546 ЦК України, в редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, триманням, завдатком. Згідно ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Пунктом 1 ч.1 ст. 293 ЦК України визначено, що право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Відповідно до п.7.2. заключних положень договору № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року договір набуває чинності з моменту підписання сторонами обох частин цього договору, включаючи усі додатки до нього і діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому договору у повному обсязі. Згідно ч.1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Отже, зобов'язання позивача [PERSON] як боржника за Кредитним договором № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року та відповідача Банку як кредитора є припиненими, а кредитний договір втратив свою чинність з моменту видання позивачу [PERSON] Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» листа про розрахунок від 11.09.2007 року за №500-11-1/3511, який суд розцінює як документ про одержання виконання зобов'язань [PERSON] в повному обсязі. Також судом встановлено, що 26 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» продав, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» купив кредитний портфель та набув усі права вимоги за кредитним договором № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року, № МL-500/187/2007 від 06 листопада 2007 року, тобто договорами позивача [PERSON], що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до позивача щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до позивача щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до позивача щодо сплати штрафних санкцій. Згідно додатку за №1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 року, кредитні договори [PERSON] входять до переліку придбаних кредитних договорів під порядковими номерами 152, 153. Судом також встановлено, що 26 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір про відступлення права вимоги на підставі якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув як фактор сукупність прав, належних ПАТ "ОТП Банк" за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно зокрема по кредитним договором № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року, № МL-500/187/2007 від 06 листопада 2007 року, тобто договорами позивача [PERSON] Згідно додатку до договору про відступлення права вимоги від 26 листопада 2010 року, кредитні договори [PERSON] входять до переліку кредитних договорів вимоги яких відступаються ТОВ «ОТП Факторинг Україна» під порядковими номерами 758, 759. Отже суд вважає, що оскільки кредитний договір № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року, зобов'язання за яким припинилися та він втратив свою чинність 11.09.2007 року, відповідач в особі ПАТ «ОТП Банк» не мав права відчужувати та передавати права на вказаний кредитний договір будь-якій третій стороні, а тому укладені між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договори від 26 листопада 2010 року про відступлення права вимоги та купівлі-продаж кредитного портфелю суд визнає недійсними в чистині відчуження, відступлення права вимоги за кредитним договором № МL-500/117/2005 від 23 листопада 2005 року на підставі ч.ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України, ч.1 ст.215 ЦК України за правилами якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України. Як встановлено у судовому засіданні, 06.11.2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», був укладений кредитний договір №МL-500/187/2007. Відповідно до змісту зазначеного договору, зокрема положень пунктів 4.1.2 та 4.1.3 кредитного договору МL-500/187/2007 від 06 листопада 2007 року зазначено, що за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 (п'ятнадцять) календарних днів позичальник, тобто [PERSON], крім пені передбаченої п.4.1.1. цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0.01% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 25.00 грн.; За прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 (тридцять) календарних днів позичальник, крім пені та штрафу передбачених п.п. 4.1.1., 4.1.2. цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0.02% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50.00 грн. Відповідно до умов положень ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечуються, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання ( ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення ( ч. 3 ст. 549 ЦК України). За змістом ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня). Згідно з пунктом 4.1.1 Кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Пунктом 4.1.2 Кредитного договору за прострочення виконання зобов'язань понад 15 календарних днів позичальник, крім пені, передбаченої пунктом 4.1.1 цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01 % від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 25,00 грн. Відповідно до пункту 4.1.3 Кредитного договору за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених пунктами 4.1.1 та 4.1.2 цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50,00 грн. Суд, проаналізувавши зміст вказаних та оспорюваних позичальником [PERSON] пунктів кредитного договору, дійшов висновку, що в даному випадку на позичальника покладено подвійну відповідальність за одне і теж саме порушення. Так, разом з пенею, передбаченою пунктом 4.1.1 Кредитного договору, яка нараховується за кожен день прострочки, через 15 календарних днів за це саме порушення додатково нараховується штраф у відповідності до п. 4.1.2, а через 30 днів додатково, крім пені і першого штрафу, нараховується другий штраф відповідно до п. 4.1.3. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Саме тому, пункти 4.1.2 та 4.1.3 вищевказаного кредитного договору слід визнати недійсними за вимогами ч.1 ст. 215 ЦК України, оскільки їх зміст суперечить ст. 61 Конституції України.

Outcome: approved