Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою з урахуванням уточнення позовних вимог просив стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства БАНК ФОРУМ заборгованість за кредитним договором №0318/08/09 - Nv від 21 серпня 2008 року, яка утворилась станом на 28 липня 2015 року, у розмірі 26017 доларів 55 центів США, з яких: 21887 доларів 85 центів США - заборгованість по кредиту; 4129 доларів 70 центів США - заборгованість по процентах за користування кредитом та в розмірі 60781 гривня 56 копійок - неустойка. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 14 грудня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в поданій заяві просила справу розглянути без її участі. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані. Але відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за його користування, комісійної винагороди у строки встановлені договором, не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо дострокового виконання своїх зобовязань по поверненню кредиту, сплаті процентів за його користування та комісій. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки, банк користуючись своїм правом просить стягнути і її. Відповідач заперечував проти задоволення позову в частині стягнення пені і штрафу, оскільки це порушує статтю 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції". На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Двадцять першого серпня 2008 року, [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) та акціонерний комерційний банк «Форум» (код ЄДРПОУ: 26342034) уклали кредитний договір № 0318/08/09-Nv (а.с.16-21,71-74). За вказаним кредитним договором акціонерний комерційний банк «Форум» взяв на себе зобов'язання видати [PERSON] кредит у розмірі 28000 доларів США на придбання квартири, а [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути отриманий кредит не пізніше 19 серпня 2033 року, але сплачувати щомісячно, грошові кошти в сумі не менше 94 доларів США на сплату частини кредиту та не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами проценти за користування кредитом з розрахунку 13% річних (а.с.16-21,22). Також 21 серпня 2008 року між [PERSON] та акціонерним комерційним банком «Форум» було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира 11, що знаходиться у будинку № 38, який розташовано у городку Пархомєнко в місті Луганськ, житловою площею 16,1 кв. м., загальною площею 30,3 кв. м. (а.с.23-26). Акціонерний комерційний банк «Форум» змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРУМ» та як його правонаступник, 25 жовтня 2010 року уклав з [PERSON] додатковий договір №1 до кредитного договору (а.с.31-33). Яким серед іншого, були змінені умови сплати процентів. Зокрема, сплати процентів повинна здійснюватись з 01-го та не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами. Взяті на себе зобов`язання щодо надання кредиту банк виконав у повному обсязі (а.с.10), але [PERSON] взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів і комісії у строки та розмірах передбачених договором, не виконує (а.с.5-9,11-15,20-21,79-103). У жовтні 2012 року, [PERSON] отримала паспорт на ім`я [PERSON], а після розірвання шлюбу, прізвище "Вітер" залишила (а.с.53-55). Сьомого вересня 2015 року, публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРУМ» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, що виникла за кредитним договором № 0318/08/09 - Nv від 21 серпня 2008 року (а.с.2-3). Із встановлених обставин, в аспекті підстав позову, з урахуванням зміни позовних вимог вбачається, що між позивачем публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, отримати достроково виданий кредит, сплату процентів за його користування, а також неустойку у вигляді пені і штрафу. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Так, 21 серпня 2008 року, Вітер (тоді - [PERSON]) [PERSON] та публічне акціонерне товариство "БАНК ФОРУМ" (тоді - акціонерний комерційний банк «Форум») уклали кредитний договір, за яким банк взяв на себе зобовязання видати [PERSON] кредит у розмірі 28000 доларів США на придбання квартири (а.с.16-21,71-74). Факт виконання банком як кредитодавцем вказаних зобовязань, підтверджується копією заяви Вітер (тоді - [PERSON]) [PERSON] на видачу готівки (а.с.10). Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, за кредитним договором № 0318/08/09-Nv від 21 серпня 2008 року, з урахуванням додаткового договору №1 до нього, Вітер (тоді - [PERSON]) [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути отриманий кредит не пізніше 19 серпня 2033 року, але сплачувати щомісячно, грошові кошти в сумі не менше 94 доларів США на сплату частини кредиту та не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами проценти за користування кредитом з розрахунку 13% річних, а починаючи з 25 жовтня 2010 року - не раніше 1-го та не пізніше 20-го числа (а.с.16-21,22). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.5-9), та виписки нарахувань по рахунку відповідача (а.с.11-15), [PERSON] взяті на себе грошові зобовязання належним чином, тобто у строки і розмірах передбачені договором перестала виконувати з квітня 2014 року взагалі. У звязку з чим, вона як позичальник допустила прострочку виконання своїх зобов`язань більше ніж на 1 рік, і в неї утворилась заборгованість. І тому, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобовязань у вигляді своєчасного повернення кредиту і сплати процентів на підставі кредитного договору від 21 серпня 2008 року, а тому і доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цих зобовязаннях, на отримання від відповідача, як боржника, наданого йому кредиту та сплати процентів. А також факт виникнення у банка права вимоги до відповідача щодо дострокового виконання взятих ним на себе зобов`язань, виникнення якого судом перевірено на підставі пункту 3.2.2. договору і наданих банком документів. Тому, матеріально-правову вимогу позивача до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості в розмірі 26017 доларів 55 центів США, з яких: 21887 доларів 85 центів США - заборгованість по кредиту; 4129 доларів 70 центів США - заборгованість по процентах за користування кредитом, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Тут суд також врахував і те, що заперечень проти задоволення вказаної вимоги банку від відповідача не надходило. Розглядаючи вимоги банку про стягнення пені і штрафу, суд виходить з такого. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, кредитним договором сторони передбачили, що за несвоєчасне (повне чи часткове) повернення кредитних коштів та за несвоєчасну сплату процентів, відповідач повинен сплатити банку неустойку у вигляді пені в розмірі 0,2 % за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів (пункт 4.1. кредитного договору). Разом з цим, сторони договору передбачили, що за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобовязань, передбачених пунктом 3.3. договору (крім пункту 3.3.2.), відповідач сплачує банку штраф у розмірі 5000 гривень (пункт 4.4. договору). Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.5-9) та виписки по нарахуванням по рахунку відповідача (а.с.11-15), позичальник порушив зобовязання щодо строків платежів по поверненню кредиту та сплаті процентів, а з квітня 2014 року не виконує їх взагалі. У звязку з чим, банк використав своє право на нарахування пені і штрафу та заявив на підставі умов договору до стягнення 60781 гривень 56 копійок, з яких 55 781 гривня 56 копійок - пеня, а 5000 гривень - штраф за порушення умов пункту 3.3.7. договору. Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку вказаних грошових коштів у вигляді штрафу, суд виходить з наступного. Відповідно до положень пункту 3.3.7. кредитного договору, позичальник зобов`язаний протягом дії договору страхувати предмет застави на користь банку в акредитованих банком страхових компаніях. А згідно з пунктом 4.4. кредитного договору за кожен випадок невиконання зобов`язань, передбачених пунктом 3.3. договору позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5000 гривень. Разом з цим, відповідно до положень статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків звільнення від доказування; докази подаються сторонами; доказування не може грунтуватися на припущеннях. Отже, для задоволення своєї вимоги про стягнення штрафу за порушення відповідачем умов пункту 3.3.7. договору, саме банк зобов`язаний подати докази на доведення тієї обставини, що відповідач порушив вказану умову договору. Але банком не надано жодних належних, достовірних і допустимих доказів цього, починаючи з доказів наявності акредитованих банком страхових компаній, закінчюючи документами, наданими такими компаніями щодо страхування чи не страхування відповідачем предмета застави на користь банку у певному чи певних періодах. Оскільки справа слухалась неодноразово, і клопотань від банку щодо витребування таких доказів через складнощі в їх отриманні не надходило, суд вважає що вимоги банку про стягнення штрафу являються не доведеними, і тому у їх задоволенні слід відмовити. Доводи відповідача про те, що у стягненні штрафу слід відмовити на підставі статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» суд не поділяє, оскільки названа норма права встановлює мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості, а штраф передбачений пунктом 4.4. при його застосуванні саме за невиконання умов пункту 3.3.7 договору - має іншу правову природу. Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку пені, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р від 02 грудня 2015 року, місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. А відповідач, починаючи з 20 квітня 2004 року має у цьому місті зареєстроване місце проживання та постійно у ньому проживає (а.с.38,49-51,54-55,67,106). Судом встановлено, що позивач застосував пеню у період не виконання відповідачем основного зобов`язання у вигляді сплати кредиту та процентів після 14 квітня 2014 року та на суму прострочену до сплати після 14 квітня 2014 року, тому в частині стягнення з позивача пені слід відмовити. Звичайно, суд узяв до уваги доводи позивача про неможливість врахування для розгляду питання щодо стягнення пені розпорядження Кабінету Міністрів України №1053-р, яким було затверджено перелік населених пунктів на території яких проводилась антитерористична операція, але не у зв`язку із існуванням розпорядження цього ж органу про зупинення його дії, а у зв`язку із прийняттям нового розпорядження, використаного судом, яке не зупинено та не скасовано і має рестроспективну дію. Водночас, суд не вважає належним чином обгрунтованими доводи позивача щодо необхідності застосування при розгляді даної цивільної справи оцінки у застосуванні закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яку дав Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 30 вересня 2015 року. Дійсно, положення статті 10 названого закону передбачають, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Однак, застосування положень статті 10 не може відбуватись окремо, без застосування інших положень цього ж закону, зокрема і статті 2, яка прямо передбачає, що на час проведення антитерористичної операції забороняється навіть нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. А часом (періодом) проведення антитерористичної операції, згідно статті 1 цього ж закону є час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. І тому, оскільки датою набрання чинності першим Указом Президента України є 14 квітня 2014 року, а Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався, починаючи з 14 квітня 2014 року та по дату прийняття рішення судом в Україні діє мораторій на нарахування банками пені на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики. А от після закінчення дії мораторію, тобто після дати набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України, позивач, якщо не буде змінено законодавство України яким регулюється означене питання, отримає право нарахувати і стягнути пеню, у тому числі з врахуванням періоду проведення антитерористичної операції та конкретних строків дії обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на конкретних територіях проведення антитерористичної операції, згідно сертифікатів Торгово-промислової палати України. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково у загальному розмірі 26017 (двадцять шість тисяч сімнадцять) доларів 55 (пятдесят пять) центів США, з яких: 21887 (двадцять одна тисяча вісімсот вісімдесят сім) доларів 85 (вісімдесят пять) центів США - заборгованість по кредиту; 4129 (чотири тисячі сто двадцять дев`ять) доларів 70 (сімдесят) центів США - заборгованість по процентах за користування кредитом. При цьому, з огляду на правовий висновок наданий Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року (справа №6-145цс14), заборгованість підлягає стягненню саме у доларах США. Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судом встановлено, що за подання позову, якби позивач не був звільнений від його сплати, він повинен був би сплатити 3654 гривні. Тут суд виходив із заявлених вимог, що мають майновий характер, з положень підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4, пункту 22 частини 1 статті 5, частини 1 статті 6 Закону України "Про судовий збір", статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", роз`яснень наданих Пленумом Вищого спеціалізованого Суду України роз`яснення у пункті 11 постанови від 17 жовтня 2014 року №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", а також офіціного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України саме на момент подання позову. Тому, з огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, на суму 26017 доларів 55 центів США, що є еквівалентом 551193 гривні 27 копійки, а позивач був звільнений від сплати судового збору, останній, у розмірі 3304 гривні 13 копійок, підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже,

Outcome: partial