Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2) про визнання недійним договору іпотеки. У подальшому, ухвалою суду від 09.01.2020 року замінено відповідача у справі з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі по тексту - відповідач 1). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] укладено Іпотечний Договір № 014/02-68, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3962. Вищевказаний Іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання невідновлюваної кредитної лінії № 014/01-149, укладеним між відповідачем 1 та відповідачем 2 від 04 червня 2008 року. Відповідно до умов іпотечного договору, [PERSON] передала АТ «Укрсоцбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Право власності відповідача 2 на предмет іпотеки підтверджувалося Договором купівлі-продажу, укладеного 17 листопада 1997 року, зареєстровано «Українською Біржою «Десятинна» за № 8215-А2596. Між тим, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.01.2011 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 21.11.1995 року між [PERSON] та ТОВ «Фірма Джинко», в частині відчуження 1/2 частини, що належала [PERSON] ; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 17.11.1997 року між [PERSON] та ТОВ «Контракт-Транс», в частині відчуження 1/2 частини, що належала [PERSON] ; визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Таким чином, 1/2 частини квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем майна [PERSON] є його брат позивач [PERSON] . З вищевикладеного вбачається, що станом на 03 вересня 2018 року законним власником 1/2 частини кв. [ADDRESS] , є [PERSON] . Виходячи із норм ст.ст. 572, 575 ЦК України, у разі невиконання відповідачем 2 взятих на себе зобов`язань, забезпечених іпотекою, відповідач 1 не позбавлений права одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, і як наслідок порушуються права позивача, як власника 1/2 предмета іпотеки. Оскільки ще в 2011 році Договір-Купівлі продажу № 8215-А/2596 від 17.11.1997 року, на підставі якого було укладено оспорюваний Договір іпотеки, було визнано недійсним, як наслідок і Договір іпотеки від 04 червня 2008 року № 014/02-68 має бути визнано недійсним, оскільки предмет іпотеки не перебував у 100% власності [PERSON] . Тому, позивач просив суд визнати недійсним договір іпотеки № 014/02-68 від 04 червня 2008 року, який укладено між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3962. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 1 зазначив, що Іпотечний Договір № 014/02-68, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3962 є дійсним, оскільки діє презумпція правомірності правочину. Водночас за період з 24.01.2011 по 28.05.2015 року не було звернення до суду за захистом своїх прав [PERSON] , якому було достеменно відомо про наявність рішення суду. Враховуючи викладене, представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог саме на підставі того факту, що позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог та не доведено порушення своїх прав чи охоронюваних законом інтересів. При цьому, якщо суд дійде висновку про порушені права позивача, просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви внаслідок пропуску строку позовної давності. Відповідачі 2 відзиву на позовну заяву не подала. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з викладених у відзиві підстав. Відповідач 2 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 12.09.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою судді від 07.10 року відмовлено у задоволення заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 09.01.2020 року замінено відповідача у справі з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 04 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 014/01-149 (далі - Кредитний договір) (а.с 88-96), відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти з максимальним лімітом заборгованості в сумі 320 000 доларів СІІІА, зі сплатою 14,00% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 03 червня 2023 року (п.п. 1.1-1.1.2 Кредитного договору). Відповідно до п.п. 3.3.5, 3.3.6 Кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі повертати кредит, сплачувати кредитору проценти за користування кредитом та комісії в порядку, визначеному договором. Крім того, 04 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний Договір № 014/02-68, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3962 (далі - Договір іпотеки), за яким іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить їй на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 17 листопада 1997 року, зареєстровано «Українською Біржою «Десятинна» за № 8215-А2596. Право власності на квартиру зареєстроване відповідно до Реєстраційного напису на право-встановлювальному документі, зробленого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» 15 жовтня 2003 року в реєстровій книзі № 68-130 за реєстровим № 6048 (а.с. 10-11, 103-106). Згідно п. 1.6. Договору іпотеки, іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2011 року, яке набрало законної сили 20.07.2011 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 21 листопада 1995 року між [PERSON] та ТзОВ "Фірма "Джинко", в частині відчуження Ѕ частини, що належала [PERSON] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 10 жовтня 1997 року між ТзОВ "Фірма "Джинко"та ТзОВ "Контракт -Траст", в частині відчуження Ѕ частини, що належала [PERSON] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 17 листопада 1997 року між ТзОВ "Контракт -Траст"та [PERSON] , в частині відчуження Ѕ? частини, що належала [PERSON] . Визнано за [PERSON] , право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] (а.с. 13-14). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). [INFO] [PERSON] помер. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 вересня 2018 року, спадкоємцем майна [PERSON] є його рідний брат [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із власником 1/2 частини кв. [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2011, №2-1810/2011, яке набрало законної сили 20.07.2011 року (а.с. 16). Таким чином, з 03 вересня 2018 року власником 1/2 частини кв. [ADDRESS] , є [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). За умовами ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників (ст. 578 ЦК України). Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку»). Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Як на підставу для визнання Договору іпотеки недійсним позивач вказував, що оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.01.2011 року договір купівлі-продажу № 8215-А/2596 від 17.11.1997 року, на підставі якого [PERSON] володіла предметом іпотеки, було визнано недійсним, на момент укладення оскаржуваного договору квартира не перебувала у 100% власності [PERSON] , їй належала лише 1/2 частина кв. [ADDRESS] . У той же час, згідно вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною вимог законодавства. Крім того, за умовами абз. 1 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. На момент укладення Договору іпотеки квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 8215-А/2596 від 17.11.1997 року та іпотекодавець гарантувала, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. При цьому, на момент вчинення правочину згода [PERSON] на передачу майна в іпотеку не була потрібна, оскільки співвласником квартири на той час він не був. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У той же час, правові підстави вважати оспорюваний правочин фіктивним відсутні, оскільки його було вчинено з метою передачі в іпотеку квартири в якості належного виконання зобов`язань за Кредитним договором, тобто, його було вчинено з наслідками, які передбачені законом. Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання Договору іпотеки недійсним суд не вбачає. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, суд зазначає, що строки позовної даності позивачем не пропущено, адже власником 1/2 частин кв. [ADDRESS] він став лише 03.09.2018 року. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову по суті вимог. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі викладено та

Outcome: dismissed