Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача в якому просять усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі посилаються на те, що зазначена квартира належить їм та третім особам на праві спільної часткової власності. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають вони, їх син та донька, онуки - діти доньки, а також відповідач по справі яка являється дружиною їх сина [PERSON] Вказували, що відповідач по справі у 2003 році вселилася у вказану квартиру без згоди всіх співвласників та продовжує там проживати без законних підстав, створюючи постійні конфлікти, систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім»ї, а саме застосуванні погроз, образ, робить неможливим для інших членів сім»ї проживання з нею в одній квартирі, чинить їм перешкоди у користуванні власністю, посилаючись на ч. 3 ст. 116 ЖК України, просять задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі. Позивачі з представником у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі і просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказувала на те, що з 2003 року проживає в квартирі на житловій площі свого чоловіка. Заселилася в квартиру [ADDRESS] за згодою всіх членів сім»ї, у них були добрі та дружні стосунки. Декілька років тому, відносини між позивачами, їх донькою з нею та її чоловіком погіршилися. Вважає, що позивачі та їх донька намагаються вижити їх з чоловіком з квартири, оскільки у доньки позивачів [PERSON] два сини, один з яких вже дорослий і вона хоче, щоб він проживав у спірній квартирі. Жодних конфліктів вона не влаштовує з позивачами, навпаки намагається їх уникати, тим більше не вчиняє фізичного насильства в сім»ї. Третя особа по справі [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позову в повному обсязі, просила суд про виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Третя особа по справі [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач це його дружина, яка з 2003 року проживає в спірній квартирі, заселилася за згодою всіх співвласників квартири. Його батьки - позивачі пор справі та його сестра - третя особа по справі постійно влаштовують конфлікти і сварки, намагаючись їх виселити з квартири. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачам та третім особам по справі, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на житло від 08.04.1998 року (а.с. 5). Згідно довідки форми № 3 у спірній квартирі зареєстровані позивачі, треті особи та двоє онуків позивачів (а.с. 13). Вказані особи також проживають у вказаному вище житловому приміщенні, крім того з 2003 року у спірній квартирі проживає відповідач по справі. Відповідно до свідоцтва про шлюб відповідач [PERSON] та третя особа по справі [PERSON] зареєстрували шлюб 26.07.2007 року (а.с. 48). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.05.2015 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням, виділено йому в користування кімнату, площею 11, 2 кв.м. в квартирі [ADDRESS], кімнати площею 18,1 кв.м. та 11,9 кв.м. залишено в користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 50). Вказане рішення суду ухвалою Апеляційного суду від 01.10.2015 року залишено без змін (а.с. 51-54). Вказаними рішеннями судів було встановлено, що [PERSON] із своєю сім»єю - дружиною та дитиною займає у спірній квартирі кімнату площею 11.2 кв.м., проживаючи там тривалий термін. Також судовими рішеннями було встановлено, що між сторонами по справі склались неприязні відносини та виникають конфліктні ситуації, щодо користування квартирою. Таким чином, відповідач проживає в спірному житловому приміщенні з 2003 року, заселилася в квартиру у передбаченому законодавством порядку, набула права користування цим житловим приміщенням і законом не передбачено застосування до неї ч.3 ст. 116 ЖК України, як таку, що самоправно зайняла жиле приміщення. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частина 4 статті 156 ЖК України встановлює, що до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.64 ЖК України, членами сім'ї, окрім дружини, батьків та дітей, може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем. Окрім того, з метою тлумачення поняття "член сім'ї" Конституційний Суд України прийняв Рішення від 3 червня 1999 року у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї"). Відповідач є дружиною сина позивачів, який є співвласником спірної квартири та якому за рішенням суду виділено в користування окрему кімнату у квартирі, зареєстрований у спірному житловому приміщенні з 1985 року. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач є членом сім'ї позивача у розумінні законодавства України, тому до неї застосовується ст. 157 ЖК України. Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, б) використання його не за призначенням, в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення. Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як з'ясовано в ході розгляду справи, між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації, але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселення її з вищевказаної квартири. Виходячи з наведеного вище, обставин справи встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачами не доведено, а судом не встановлені підстави передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача з вказаної квартири. Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed