Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Піщанського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, в якому просить суд розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, 13 серпня 2009 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-АМ № 074307, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Піщанського районного управління юстиції Вінницької області 13 серпня 2009 року; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище "Марценюк"; стягути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1 200 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з дня подачі позову до суду та досягнення дітьми повноліття; стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що в зареєстрованому шлюбі з відповідачем перебуває з 13 серпня 2009 року. Від спільного проживання мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що подружні стосунки між ними припинені, з вересня 2017 року вона та відповідач однією сім'єю не проживають, спільного господарства не ведуть. Позивач разом з дітьми проживають в [INFO] в домогосподарстві її батьків. Відповідач проживає в [INFO]. Причиною фактичного припинення шлюбних відносин позивач вказує, те, що відповідач зловживає спиртними напоями, не приділяє належної уваги сім'ї, матеріально її не забезпечує, через що між ними часто виникали сварки на непорозуміння, свідками яких були їхні неповнолітні діти, що негативно впливало на них. Подальше спільне життя із відповідачем і збереження шлюбу вважає неможливим, оскільки це буде суперечити їхнім інтересам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей. Після розірвання шлюбу бажає залишити собі прізвище "Марценюк". Позивач вказує, що діти проживають разом з нею та повністю знаходяться на її утриманні. Відповідач добровільно кошти на утримання дітей не надає, хоча згідно ст. 180 СК зобов'язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття А тому, просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі твердової грошової суми, яка становить не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ухвали суду від 05 грудня 2017 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей суддею Гринишиною А. А. було відкрито провадження. Ухвалою суду від 01 лютого 2018 року задовлено заяву судді Гринишиної А. А. про самовідвід у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 лютого 2018 року, головуючим суддею для розгляду вказаної справи визначено суддю Щербу Н. Л. Відповідно до ухвали від 01 лютого 2018 року вказано справу було прийнято до розгляду суддею Щербою Н. Л., призначено в справі підготовче судове засідання, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року вданій справі було закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, проте від неї на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та про підтримання вимог, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, проте на адресу суду від нього надійшли заяви про розгляд справи за його відсутності та про визнання позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.1. ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4\~ ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення немає. Також, враховуючи, що сторони не прибули в підготовче судове засідання і подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити повністю з наступних підстав. Судом у відповідності до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що визнання позовних вимог відповідачем є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому приймається судом. Верховним Судом України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року в п. 24 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляду справ у суді першої інстанції» звернуто увагу, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ № 074307, виданим вВідділом реєстрації актів цивільного стану Піщанського районного управління юстиції Вінницької області 13 серпня 2009 року (а.с.26). Позивач не бажає миритися, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається зі змісту позовної заяви та заяви позивача до суду про підтримання позовних вимог. Також, судом встановлено, що причиною розладу в сім'ї стали зловживання відповідачем спиртними напоями, а також те, що він не приділяє належної уваги сім'ї, матеріально її не забезпечує, через що між позивачем та відповідачем часто виникали сварки на непорозуміння, свідками яких були їхні неповнолітні діти, що призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе, так як однією сім'єю сторони не проживають з вересня 2017 року, миритися не бажають. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-АМ № 188229 (а.с.6) та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ № 271329 (а.с.7). На даний час неповнолітні діти проживають разом з позивачем в смт. Піщанка Вінницької області, вул. Гоголя, 8, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Піщанського району Вінницької області № 1350 від 21.11.2017 року (а.с.8). Відповідач по справі - батько дітей, проживає окремо с. Медвідка Вінницького району Вінницької області, що підтверджується його заявами, адресованими суду, в яких він зазначив вказану адресу проживання. Судом встановлено, що перебування в шлюбі суперечить інтересам позивача та інтересам неповнолітньої дитини, порушує особисті немайнові права позивача, оскільки сімейні особисті немайнові відносини між подружжям не складаються через конфлікти, які призвели до того, що позивач та відповідач не проживають однією сім'єю, не ведуть спільного господарства. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч.1 ст.24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі вищевикладеного, у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, і що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача та неповнолітніх дітей, а відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу з підстав, що наведені в позові, то суд приходить до висновку, що позовні про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до положень ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Отже, враховуючи вищевикладене та безумовне визнання відповідачем позовних вимог, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. При визначенні способу стягнення аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі в розмірі 1 200 гривень, за вибором позивача, з яким проживають діти, в силу вимог ч.3 ст.181 СК України, Також, суд враховує, що вказаний розмір аліментів перевищує 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, встановленого в ЗУ "Про Державний бюджет України на 2018 рік", тобто мінімальний розмір аліментів. При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги норми ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, яка визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У зв'язку з тим, що позовні вимоги задоволені в повному обсязі, відповідач визнає розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме 640 гривень судового збору, сплаченого при подачі вказаного позову до суду за позовну вимогу про розірвання шлюбу (згідно квитанції № 0.0.905294776.1 від 29 листопада 2017 року (а.с. 1) та 800 гривень на професійну правничу допомогу (згідно квитанції №21 від 01 грудня 2017 року (а.с.11). Також, суд керується положеннями ч. 6 ст. 141 ЦПК України, де зазначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору у справі про стягнення аліментів. Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позову майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2017 році встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 1 762 гривні. На підставі вищенаведеного, враховуючи присуджений судом розмір аліментів та сукупну їх суму за шість місяців, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 706 гривень 80 копійок за позовну заяву про стягнення аліментів.

Outcome: approved