Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

04.06.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» Актив-банк» в особі відділення № 12 про розірвання договору, стягнення суми вкладу, відсотків та моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на порушення умов договору строкового вкладу «Актив 4D» № ДФО-12-159177, укладеного 13.12.2013р. між ним та відповідачем, також приписів ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором, відповідач не виконав умови договору банківського вкладу та вимог діючого законодавства. На день подання позову, незважаючи на неодноразові звернення до відповідача, грошові кошти в розмірі 8500,00 доларів США не повернені. Позивач просить розірвати договір строкового вкладу, стягнути з відповідача суму вкладу разом з сумою нарахованих за фактичний термін користування ним процентів ,а саме 121,16 доларів США в розмірі 10% річних ,так як вказаний розмір процентів встановлений Договором. Крім того, просить стягнути моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. за моральні переживання в зв'язку з порушенням його прав як споживача. 21.08.2014р. позивач звернувся до суду із заявою про уточнення та доповнення позовних вимог, в яких просив розірвати договір строкового вкладу, стягнути з відповідача на свою користь вклад у розмірі 8500,00 доларів США, проценти на суму вкладу, нараховані від дня, наступного за днем закінчення строку дії договору до дати уточнення позовних вимог, тобто з 14.04.2014р. по 21.08.2014р., у розмірі 302,90 доларів США , а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В судове засідання представник позивача також надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі, про дату, час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надавав. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 13.12.2013р. між позивачем та відповідачем укладений договір банківського строкового вкладу «Актив 4D» № ДФО-12-159177 на строк 4 місяці, з 13.12.2013 р. до 13.04.2014 р. із датою повернення вкладу -13.04.2014 р., розміром процентної ставки на вклад 10,0% річних та виплатою нарахованих процентів щомісячно, починаючи з 13 дня місяця. Визначена п.п.1.1 п.1 сума вкладу за договором у розмірі 8500,00 доларів США була внесена позивачем 13.12.2013 р. до каси банку що підтверджується квитанцією № 3665 від 13.12.2013 р. про залучення коштів на депозит, а також позивачеві був відкритий депозитний рахунок № 26304500143385. 14.04.2014 р. та 28.04.2014 р. позивач звернувся до відповідача з заявами про повернення вкладу в зв»язку з закінченням строку вкладу. На перший лист відповідь позивач не отримав, а на другий отримав відповідь за № 2042/10 від 13.05.2014 р. за підписом Голови правління банку, де зазначено про нестабільну політичну ситуацію в країні, «вимивання» коштів з фінансової системи та запевнення в тому, що вклад буде повернути, як тільки ситуація в банку стабілізується. Судом встановлено, що п.п.1.2 п.1 договору банківського строкового вкладу «Актив 4D» № ДФО-12-159177 від 13.12.2013 р. передбачено повернення суми вкладу вкладнику (позивачеві) 13.04.2014 р. За таких фактичних обставин не повернення відповідачем вкладу після закінчення строку дії договору та наявності письмових вимог позивача про повернення вкладу його власнику - позивачу є порушенням умов договору банківського строкового вкладу «Актив 4D» № ДФО-12-159177 від 13.12.2013 р., а також приписів ч. 1 ст. 1058 ЦК України, відповідно до якої за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013р." від 01 липня 2013р. щодо спорів, що виникають із договорів банківського вкладу та банківського рахунка за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Звернення до банку із заявою про повернення банківського вкладу в день закінчення строку дії договору свідчить про намір вкладника припинити дію такого договору та зумовлює обов'язок банку повернути депозитні кошти з процентами. Визнано правильними висновки судів про необхідність стягнення з банку - боржника на користь вкладників - кредиторів процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, а також 3 процентів річних та суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.05.2013р. у справі № 6-39цс13). Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно до ч.2. ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Ч. 1 ст. 1074 ЦК України встановлює, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Відповідно до ч 1 ст.1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Предметом судового спору у цій справі є правовідносини, які ґрунтуються на договорі банківського строкового вкладу «Актив 4D» № ДФО-12-159177 від 13.12.2013 р. Згідно Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011р. в аспекті конституційного звернення положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст.. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991р. № 1023-XII, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Враховуючи правовий висновок Конституційного Суду України у справі № 14-рп/2011 про дію Закону України "Про захист прав споживачів" у кредитних правовідносинах, необхідно зробити висновок, що зазначений закон поширюється і на правовідносини між вкладником та банком, в тому числі і на правовідносини, що виникають як під час укладення, так і виконання договору про внесення внеску (вкладу) на депозитний рахунок. Саме така правова позиція при вирішенні питання підсудності справи викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2012р. у справі № 6-6200св12. Положення ч.5 ст.110 ЦПК України передбачають, що позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за місцем проживання споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Вимоги позивача стосовно стягнення з вiдповiдача на його користь 10000,00 грн. моральної шкоди суд вважає такими, що пiдлягають задоволенню , виходячи з наступного. Вiдповiдно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фiзичнiй або юридичнiй особi неправомiрними рiшеннями, дiями чи бездiяльнiстю, вiдшкодовується особою, яка її завдала, за наявностi її вини, крiм випадкiв, встановлених ч. 2 цiєї статтi. Згiдно п. 4 Постанови Пленуму ВСУ вiд 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про вiдшкодування моральної (немайнової) шкоди», в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 вказаної постанови встановлено, що при вирiшеннi спору про вiдшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню пiдлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вiдповiдно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести тi обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень, крiм випадкiв, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами i iншими особами, якi беруть участь у справi. Доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення по справi i щодо яких у сторiн i iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. На пiдтвердження завдання йому вiдповiдачем моральної шкоди, позивачем до суду було надано довiдки ,які підтверджують наявність у позивача 2-ої групи інвалідності по загальному захворюванню та наступні діагнози: стабільна стенокардія напруги ІІІ ФК, гіпертонічна хвороба 3 ступеню,3 ступень ризик дуже великий, постінфарктний кардіосклероз з ураженням внутрішних органів,цукровий діабет, вторічноінсулінозалежний середньої важкості, діабетична ангіопатія, полінейпропатія. Позивач має індивідуальну програму реабілітації, що підтверджується виписками із історії хвороби №20, № 1324,випискою із акту огляду МСЕК № 638463,індивідуальною програмою реабілітації інваліда №1334/1459.Такі захворювання потребують систематичного та постійного проходження лікування в стаціонарних медичних установах, що підтверджується направленням поліклініки № 26 від 24.03.2014 р. на стаціонарне лікування до ендокринологічного відділення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди, тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Єропейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Суд вважає, що розмір компенсації моральної шкоди відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так, рішенням від 27.07.2004 року по справі «Ромашов проти україни» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодування моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження свої вимог про відшкодування моральної шкоди. Таким чином, дослiдивши матерiали справи, враховуючи викладене, суд вважає, що затримка в поверненнi позивачу банкiвського вкладу дійсно спричинила останньому моральну шкоду в розмірі 10000, 00 грн., що є достатньою, справедливою та виваженою для компенсації моральних страждань позивача. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд вважає доводи позивача щодо порушення відповідачем його права розпоряджання грошовими коштами обгрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved