Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

18 березня 2015 року [PERSON] звернувся в суд з уточненим та доповненим в подальшому позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 10 лютого 2015 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" укладено договір фінансового лізингу № 000215 з додатками (далі Договір), згідно з п.1.1 якого предметом лізингу по даному договору є: трактор МТЗ 82 .1.26. Відповідно до умов Договору ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" прийняло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ 82 .1.26. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу - позивачу [PERSON] на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити авансовий платіж в сумі 40000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і на слідуючий день відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. В цей же день позивач сплатив на рахунок відповідача 40000 грн. - платіж згідно договору № 000215. При цьому представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в розмірі 40000 грн., який виявився адміністративним платежем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення, а навпаки введено в оману, що це часткова оплата вартості трактора, на що він і розраховував. У нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору під час його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала підписати договір без детального ознайомлення з ним, посилаючись на зайнятість. Крім цього, позивачу протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Таким чином, представником компанії введено його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому позивач вважає оспорюваний договір недійсним. Відповідач також порушив його права, як споживача, оскільки під час укладання даного правочину застосував нечесну підприємницьку діяльність, позбавив його достатнього часу для прийняття свідомого рішення. Умови оспорюваного правочину порушують Закон України " Про захист прав споживачів", так як вони є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON], [PERSON] підтримали позовні вимоги, з підстав зазначених в позовній заяві, вказали на нечесну підприємницьку діяльність ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", просили визнати договір фінансового лізингу № 000215 від 10.02.2015 року недійсним та стягнути з відповідача 40200 грн. [PERSON] суду показав, що в лютому 2015 року, в газеті "33 канал" він знайшов об'яву про продаж нового трактора МТЗ - 82, 2012 року випуску. В об'яві був вказаний номер телефону, за яким він зателефонував. По телефону йому повідомили, що трактор є в м. Київ на складі, йому треба приїхати в офіс за адресою: [ADDRESS]. 09 лютого 2015 року він, разом з племінником [PERSON] та кумом [PERSON] приїхали за вказаною адресою, знайшли офіс, в якому було три працівниці. Вони розповіли, що ТОВ, в якому вони працюють, дійсно продає техніку в лізинг, у них на складі в м. Києві є декілька тракторів МТЗ - 82, 2012 року випуску по ціні 120 000 гривень, і якщо він частково оплатить вартість трактора, а саме: 40000 гривень, то на наступний день привезуть трактор в м. Вінницю. Вони поїхали додому, де він порадився з сім'єю, і сім'я вирішила придбати трактор по доступній для них ціні в 120 000 гривень. 10 лютого 2015 року він найняв машину і з тими ж самими людьми поїхав в м. Вінницю, в офіс відповідача для укладення договору. Коли приїхали в офіс ті ж самі працівниці дали їм на ознайомлення договір, який вони частково переглянули всі разом. В договорі була зазначена вартість трактора 120 000 гривень і зобов'язання щодо сплати цієї суми протягом одного року. Їм виписали квитанцію на сплату 40000 гривень, послали в банк. Після перерахунку коштів на рахунок відповідача в сумі 40000 гривень вони з квитанцією повернулися в офіс, він підписав договір і поїхав додому. По дорозі додому племінник в машині переглядав договір і виявив, що у ньому зазначена вартість трактора 400 000 гривень, а не 120 000 гривень, як було у договорі, з яким їх ознайомлювали. Крім того сума була вказана ще й у доларах США - 15384. Вони повернулися в офіс, щоб з'ясувати невідповідність в документах, проте їх запевнили, що ціна 400 000 гривень їх не стосується, це сума для тих, хто викупляє трактор за п'ять років, а оскільки вони виплачують вартість трактора за один рік, то для них він коштує 120000 гривень. Повіривши цьому, він поїхав додому, але трактора так і не отримав, на телефонні дзвінки в офіс ніхто не відповідає. Вважає, що його було введено в оману, при підписанні договору відбулася його підміна, ознайомлювали з документом в якому була зазначена вартість трактора 120 тисяч гривень, а на підпис подали договір, де вартість предмета лізингу зазначена 400000 гривень, ще у доларах США, про що при перемовинах і підписанні договору взагалі не було мови. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] надали суду правове обгрунтування позовних вимог, з посиланням на ЗУ " Про фінансовий лізинг", ЦК України, ЗУ " Про захист прав споживача", Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод , практику ЄСПЛ, практику суддів України. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду справи, в судове засіданні не з'явився. Від представника ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" А.Л. Міщенка до суду поступило клопотання про розгляд справи у відсутності представника товариства (а.с.25). В письмових запереченнях представник ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" за довіреністю А.Л. Міщенко позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними, просить в задоволенні позову відмовити (а.с. 26 - 31). Як вбачається із письмових заперечень, представник відповідача вважає, що договір фінансового лізингу № 000215 від 10.02.2015 року, укладений між сторонами даного цивільно - правового спору відповідає вимогам ЗУ "Про фінансовий лізинг", ЦК України. Договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки Договору та додатків до нього, а отже між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. При підписанні Договору позивач сплатив 40000,00 грн. як адміністративний платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, що засвідчує свідоме прийняття лізингоодержувачем умов Договору та початок виконання частини зобов'язань по Договору. Відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, куди слід віднести адміністративний платіж. Пунктом 1.7. ст.1 Договору чітко визначено, що "предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 Договору. Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату адміністративного платежу та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору, а тому Авансовий платіж - відповідає вимогам п. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Що стосується ціни договору, відповідач звертає увагу суду на те, що, відповідно до вимог ст.524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що і було врегульовано в даному випадку статтею 8 Договору. Відповідач також вважає, що безпідставним є посилання позивача на ЗУ "Про захист прав споживачів", оскільки правовідносини, що виникли при вирішенні даного спору, регулюються спеціальним Законом України "Про фінансовий лізинг" та положеннями ЦК України. Лізингоодержувач, підписуючи Договір, погодився на всі його умови, підписав кожен його аркуш, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджер-консультанта. В укладеному сторонами Договорі відсутні несправедливі умови, а тому твердження Позивача про наявність таких умов у Договорі є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В спірному договорі не відбулося дисбалансу договірних прав між Сторонами чи порушення принципу добросовісності, які створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, оскільки в договорі відсутні обов'язки Лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Посилання позивача на те, що ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" своїми діями ввела його як споживача в оману не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] погодився з умовами та самостійно підписав Договір №000215, обрав на власний розсуд Предмет Лізингу по Договору і ознайомився з умовами Договору, підписав його, відповідно і підстави для задоволення його позову відсутні. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 10.02.2015 року між позивачем [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу №000215, згідно якого відповідач зобов'язується придбати у власність предмет лізингу, а саме: трактор МТЗ-82.1.26 та передати його у користування позивача в строк та на умовах цього Договору, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с.7 - 15). Цього ж дня [PERSON] сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 40 000 гривень, що підтверджується квитанцією № 22194957 (а.с.16). Призначення платежу - згідно договору № 000215. Не зазначення в квитанції дійсного призначення платежу - "адміністративний платіж" дає підстави для висновку, що дії відповідача були нечесними та недобросовісними і вчинені умисно, щоб привабити клієнта та схилити його до укладання договору. Разом з тим, в Договорі у розділі "визначення термінів" та по тексту договору цей платіж значиться як першочерговий одноразовий адміністративний платіж у розмірі 10% від вартості предмета лізингу (згідно Додатку №1) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. При цьому додатково зазначено, що таке призначення вказаного платежу зберігається незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. За умовами договору до отримання в користування предмета лізингу, лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж -10%, авансовий платіж - 50 % , комісія за передачу -3% від ціни предмета лізингу. Авансовий платіж, який відповідно до умов договору може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців. Вказане випливає із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується Додатком №1 до договору (а.с. 7,15). Згідно з п. 1.3 вище вказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ - 82.1.26), зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. У статті 11 оспорюваного договору визначені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору фінансового лізингу поширюються, зокрема і елементи договорів оренди та купівлі-продажу. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається. У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (15384,62 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (8.3 Договору). При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. За таких обставин, та відповідно до положень ст. 655 ЦК України, суд вважає, що погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору. Також, із Договору та додатку №2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики трактора, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України. У пункті 4.3 Договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу. Згідно пунктів 12.1; 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції (а.с. 12, 12/2). Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 Договору, що стосується обсягу повернення коштів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає (а.с.8). Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 40 000 гривень. Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Відповідно до п. 10.1 оспорюваного Договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків. Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Вказана обставина є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, позаяк не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач. Відповідно до п. 10.4 Договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі (а.с.11). Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного Договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізінгу ( протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу. В такий спосіб лізингоодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики. З огляду на такі обставини у позивача існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст.ст.13,55 Конституцією України, статтями 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 7,17 Загальної декларації прав людини, ст.26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, Цивільним Кодексом України, Законом України "Про фінансовий лізинг", Законом України " Про захист прав споживачів" і виникають при укладенні договору фінансового лізингу та виконанні зобов'язань за цим договором. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до вимог ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються Законом України " Про фінансовий лізинг". Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За правилами ч.1 ст.3 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч.1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Означені права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору. Статтею 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Згідно додатку №1 до Договору розмір адміністративного платежу становить 40000 гривень. З огляду на положення статті 16 Закону адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному Договорі у розділі "визначення термінів", лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підпадає під визначення лізингового платежу, наведене у ст.16 ЗУ "Про фінансовий лізинг". Вказану обставину підтверджує і той факт, що пунктом п.12.1 оспорюваного Договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем комісія за організацію даного договору лізингоодержувачем не повертається. Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, зокрема положеннями ЗУ "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч.2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норм закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 40000 грн. під вигляд "платіж за договором", який за умовами договору не повертається в жодному випадку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу № 000215 від 10 лютого 2015 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору порушують вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів" . За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача 40 000 гривень., відповідно до положень ч.2 ст. 216 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач [PERSON] та його представники [PERSON], [PERSON] просили суд визнати умови п. 4.1 ст.4; п.12.1 ст.12 спірного Договору несправедливими. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Умови Договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи вказану норму закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Застосовуючи цю норму, суди повинні визначати, на підставі яких ознак, зазначених у ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" кваліфікували умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6 - 40 цс 13. Судом встановлено, що в даному цивільно-правовому спорі наявні одночасно всі ознаки, які свідчать про те, що умови оспорюваного договору є несправедливими, позаяк вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору виконаній послузі, яка у розумінні ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні типової форми договору. Суд вважає, що ствердження позивача про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 40 000 гривень він був впевнений, що частково оплачує вартість трактора, що також і пояснювали йому, в присутності свідків менеджери при проведенні перемовин, заслуговують на увагу, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 40000 гривень лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, і робить загальні витрати на придбання трактору значно вищими за його ринкову ціну. Щодо обставин ведення перемовин, підписання угоди, сплати на рахунок відповідача 40 000 гривень, за клопотанням позивача [PERSON], судом були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які разом з позивачем були присутніми в офісі відповідача 09 та 10 лютого 2015 року і надали суду показання, аналогічні показанням позивача [PERSON] Вказані обставини вказують на порушення прав позивача при укладені договору та частковому його виконанні. Порушені права підлягають судовому захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої на виконання договору суми 40000 гривень. Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним, і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час та зусилля. Разом з тим, для позивача договір фінансового лізингу є об'ємним (14 сторінок), юридично складним і тяжким для сприйняття, потребує значного часу для ознайомлення і вивчення його положень і додатків до нього, з огляду на особу позивача, який є юридично необізнаним, що використано менеджерами відповідача і зумовило виникнення даного цивільно - правового спору. В договорі фінансового лізингу № 000215 зазначено, що укладений він і підписаний в м. Києві, разом з тим судом достеменно встановлено, що оспорюваний договір було виготовлено і підписано в м. Вінниці, в цей же день в Вінницькому відділенні ПАТ "УПД" [PERSON] сплатив відповідачу згідно договору № 000215 40000 гривень. Крім того, умови договору про неповернення адміністративного платежу, штрафні санкції у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві, тому суд визнає їх несправедливими умовами договору, оскільки наявність цих умов порушує принцип добросовісності. Відповідно до п.4.1. спірного Договору адміністративний платіж впливає на перший платіж, який складається з адміністративного та авансового платежу , а в подальшому на придбання, поставку та прийом - передачу предмета лізингу. В силу ч.6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі коли визнання недійсним положення договору зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Суд встановив, що недійсність положень п. 4.1 ст.4; п.12.1 ст.12 спірного Договору зумовлюють зміну інших його положень, а саме: внесення іншої частини першого платежу, комісії за передачу предмета лізингу, від яких в подальшому залежить придбання, поставка та прийом - передача предмета лізингу, тому на вимогу позивача визнає договір недійсним в цілому. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З квитанції, наданої позивачем (а.с.16) вбачається, що він на виконання Договору сплатив відповідачу грошову суму у розмірі 40000 гривень, відповідно ця сума підлягає стягненню з відповідача згідно вимог ч.1 ст.216 ЦК України. Що ж стосується вимог про відшкодування суми в розмірі 200 гривень, сплачених за банківські послуги, то вони задоволенню не підлягають, оскільки такі витрати не підпадають під дію зазначеної норми закону. Відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі в сумі 400 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial