Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача Науково-виробничого підприємства "Алімпекс" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - НВП "Алімпекс" ТОВ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 03 січня 2006 року вона працювала фінансовим директором НВП "Алімпекс" ТОВ. 08 листопада 2018 року [PERSON] була звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивачка вважала незаконним та зазначила що вона не була повідомлена про наступне вивільнення, а також їй не було запропоновано роботодавцем іншу роботу. Також [PERSON] зазначила, що у день звільнення вона не отримала копії наказу про звільнення та трудової книжки. У зв`язку з допущеними роботодавцем при звільненні [PERSON] . порушеннями трудового законодавства позивачка просила суд поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 10842,62 грн та 10000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що звільнення позивачки відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема роботодавцем прийнято рішення про скорочення посади фінансового директора НВП "Алімпекс" ТОВ, яку обіймала до звільнення [PERSON] Посадові особи підприємства намагались повідомити [PERSON] про наступне вивільнення, проте позивачка всіляко ухилялась від отримання такого повідомлення. З цих підстав відповідач просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. У відповіді на відзив представник позивачки вказував на те, що [PERSON] не була присутня при складанні актів про відмову в отриманні повідомлення про наступне вивільнення. Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому наголосив на дотриманні усіх положень трудового законодавства при звільненні [PERSON] . У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. У підготовчому судовому засіданні 04 квітня 2019 року судом залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , який на час вивільнення позивачки займав посаду директора НВП "Алімпекс" ТОВ. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності. Заслухавши вступні слова позивачки, представників сторін, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 03 січня 2006 року [PERSON] була призначена на посаду фінансового директора НВП "Алімпекс" (а. с. 8). Наказом директора НВП "Алімпекс" від 08 листопада 2018 року №9-зв [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 71). Вирішуючи питання про правомірність дій роботодавця при вивільнення працівника [PERSON] , суд виходить з такого. П. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №522/15942/15-ц наголосив, що чинне трудове законодавство не встановлює обмежень щодо строків, заходів, способів, доцільності проведення тих чи інших змін в організації виробництва та праці. Вирішення зазначених питань належить до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу та проводиться ним на його власний розсуд. Суб`єкт господарювання самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Так, чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. 02 квітня 2018 року директором НВП "Алімпекс" ТОВ видано наказ №2 "к", яким ухвалено рішення про скорочення штату працівників підприємства. Цим наказом, зокрема скорочено посаду фінансового директора НВП "Алімпекс" ТОВ, яку обіймала [PERSON] (а. с. 68-69). За приписами ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. У зв`язку з скороченням штату працівників НВП "Алімпекс" ТОВ директором підприємства 15 червня 2018 року було видано наказ №3 "к" про необхідність повідомити [PERSON] про наступне вивільнення у термін до 20 червня 2018 року (а. с. 70). 20 червня 2018 року директор НВП "Алімпекс" ТОВ намагався вручити [PERSON] повідомлення про наступне вивільнення, проте позивачка відмовилась від отримання такого повідомлення, про що було складено акт, підписаний [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 42). Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] засвідчили, що у їхній присутності [PERSON] відмовилась від отримання повідомлення про вивільнення. 16 липня 2018 року [PERSON] відмовилась від отримання повідомлення про наступне вивільнення, про що було складено акт, підписаний [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а. с. 43). Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що позивачка у їхній присутності відмовилась від отримання повідомлення про вивільнення. Отже, показання свідків [PERSON] та [PERSON] спростовують твердження позивачки, що вона не знала про наступне вивільнення та роботодавцем не було здійснено спроб повідомити її про майбутнє звільнення. Додатково повідомлення про наступне вивільнення було надіслане роботодавцем [PERSON] за адресою, за якою вона мешкає та за якою зареєстроване її місце проживання (а. с. 44, 45, 132). За таких обставин суд вважає, що [PERSON] була проінформована про наступне вивільнення, а НВП "Алімпекс" ТОВ вжило усіх можливих заходів щодо повідомлення позивачки про її наступне вивільнення. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України). Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Верховний Суд України, розглянувши цивільну справу №6-40цс15, сформулював правову позицію, згідно з якою власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеними вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів щодо працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця. Аналізуючи наведені законодавчі норми та правовий висновок Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації. У судовому засіданні було встановлено, що у штаті відповідача не було вакантних посад, які могли б бути запропоновані роботодавцем [PERSON] . Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (п. п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України"(п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідачем не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що унеможливлює перевірку судом реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру. З огляду на це суд відмовляє НВП "Алімпекс" ТОВ у компенсації витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Outcome: dismissed