Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

30.08.2017 [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] та після уточнення позовних вимог заявою від 14.11.2017 (а.с.97-101 т.1) просив суд: - визнати незаконним звільнення позивача з підстав п.4 ст.40 КЗпП України з посади водія автотранспортного засобу у ФОП [PERSON] ; - визнати недійсним Наказ №7.3 від 25.07.2016 фізичної особи - підприємця [PERSON] про звільнення [PERSON] з підстав п.4 ст.40 КЗпП України з посади водія автотранспортного засобу у ФОП [PERSON] ; -визнати/вважати звільненим [PERSON] з посади водія автотранспортного засобу у ФОП [PERSON] із дня постановлення рішення суду з підстав, передбачених ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України; - зобов`язати ФОП [PERSON] внести до трудової книжки [PERSON] відповідний запис, змінивши формулювання причини звільнення [PERSON] із звільнений з посади водія згідно «ст.40 п.4 КЗпП України» на звільнений з посади водія за власним бажанням згідно «ч.3 ст.38 КЗпП України» у зв`язку із невиконанням ФОП [PERSON] законодавства про працю та умов трудового договору і вважати звільненим [PERSON] із дня поставлення рішення суду; - зобов`язати фізичну особу-підприємця [PERSON] нарахувати та сплатити на користь [PERSON] середні заробіток за час вимушеного прогулу з 25.07.2016 по день фактичного розрахунку; - стягнути з ФОП [PERSON] на користь працівника [PERSON] вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 3900 гривень; - стягнути з ФОП [PERSON] судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовував наступним. Між позивачем та фізичною особою, яка використовує найману працю, ФОП [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір від 01.06.2015. Зазначив, що на момент звернення до суду трудовий договір [PERSON] не розривав, пропозиції розірвати трудовий договір від ФОП [PERSON] не отримував. Робота у ФОП [PERSON] було основним місцем роботи позивача. Він стверджує, що при укладення трудового договору ним було подано відповідачу трудову книжку за № [NUMBER] , заведену 06 травня 2011 року ТОВ «Роміна», а також пред`явив паспорт, документ про професійну підготовку (посвідчення водія), довідку про присвоєння ідентифікаційного коду. Він стверджує, що ФОП [PERSON] у 2015 році отримала від нього його трудову книжку і з метою утримання його на робочому місця на руки її позивачу не видала. Позивач стверджує, що сумлінно виконував свої обов`язки за договором, забезпечував максимально високий рівень безпеки перевезення пасажирів та руху автотранспорту, наданого йому у користування, обов`язково проходив перед виїздом на маршрут медичний огляд, забезпечував перевірку технічного стану і комплектності транспортного засобу, дотримувався визначеного законодавством режиму праці, був охайно одягненим, чемно, ввічливо і уважно поводився з пасажиром тощо. Зазначив, що відповідач не дотримувалась вимог трудового договору та трудового законодавства. Зокрема, зазначив, що при прийнятті на роботу власник не поінформував ні усно ні під розписку з питань, наведених у ст.29 КЗпП України, під розписку не ознайомлювала його з правилами внутрішнього трудового розпорядку . не визначила його робоче місце. Також, зазначив, що графік змінності та маршрут офіційно під розпис до його відома не доводився, а встановлювався за усним розпорядженням власника. Так, за усним розпорядженням ФОП [PERSON] позивач в основному керував транспортним засобом «Рута 23» д.н.з. [NUMBER] та здійснював регулярні пасажирські перевезення за маршрутом «5-А» в м.Борисполі, однак, отримував розпорядження керувати іншими транспортними засобами і здійснювати перевезення за іншими маршрутами (№№1,3 3 «Б», 25). З квітня 2016, вільного транспортного засобу для керування за маршрутами для [PERSON] не було, ФОП [PERSON] відсторонила позивача від керування автотранспортним засобом «Рута 23» д.н.з [NUMBER] , ігноруючи його намагання з`ясувати причини та вирішити питання. Він вважає, що відповідач неприязно до нього ставилась, оскільки він регулярно звертався до відповідача з проханням здійснювати в передбачений законом спосіб розрахунки по виплаті заробітної плати. Зазначив, що відповідачем було ініційоване безпідставне звільнення позивача та сфальсифіковані документи. Відповідач не ознайомлювала позивача з наказом №7.3 від 25.07.2016, не повідомляла про існування наказу. Він вперше побачив копію наказу 17.07.2017 у матеріалах цивільної справи №359/10174/16-ц, що знаходиться на розгляді в Бориспільському міськрайонному суді за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про витребування належним чином оформленої трудової книжки та стягнення заробітної плати. Зазначив, що з наказу вбачається, що позивача звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул. Не погоджуючись з наказом, позивач зазначив, що обставини, які відповідач вважає прогулом, фактично є порушенням з боку власника трудового договору та вимог у сфері трудового законодавства, зокрема, протиправне відсторонення працівника від роботи власником, порушення законодавства щодо виплати заробітної плати, не надання щорічної відпустки. Також зазначив, що з вини відповідача позивач не мав можливості виконувати покладені на нього трудові обов`язки, не отримував письмове прохання роботодавця надавати письмові пояснення щодо причин відсутності його на робочому місці, без отримання яких, або складання акту про відмову надати такі пояснення, неправомірно накладати дисциплінарні стягнення. Звертає увагу, що з Форми ОК-5 Індивідуальної відомості про застраховану особу [PERSON] вбачається, що страхувальник ФОП [PERSON] за липень 2016 року вказала суму його заробітку - 1280 гривень та сплатила відповідні страхові внески. Вважає, що ця обставина є визнанням відповідачем присутності працівника на робочому місця. Крім того, зазначив, що, побавлений роботодавцем роботи, пропрацювавши більш року без відпустки, він, враховуючи своє право на щорічну оплачувану відпустку, звернувся 02.07.2016 і письмовою заявою до ФОП [PERSON] про надання щорічної відпустки строком на 24 календарних дні, яка залишилась без розгляду. Зазначає, що твердження відповідача про прогул та відсутність його на робочому місці безпідставні, а відповідач з власної ініціативи, без законних підстав відсторонила його від роботи. Також зазначив, що заявою від 27.09.2017 попередив власника про звільнення за власним бажанням з дня видачі трудової книжки, однак кореспонденція від ФОП [PERSON] в черговий раз повернулась не отриманою. Відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду здійснено до набрання законної сили змін до Цивільного процесуального кодексу України (а.с.49, 178-180). Розгляд даної цивільної справи здійснювався за правилами загального позовного провадження. Відповідачем заперечення, відзиву на позов подано не було. Представником відповідача адвокатом Кузьменко В.О. 06.12.2017 подана заява про застосування стоків позовної давності (т.1 а.с.134-136), за змістом якої зазначено, що з дати звільнення з 25.07.2016 по день звернення позивача з позовом до суду 30.08.2017 пройшов 1 рік 1 місяць та 26 днів. Також зазначено, що роботодавцем вживались заходи для вручення позивачу наказу про звільнення, однак [PERSON] , відмовляється його отримувати. Зазначив, що 18.08.2016 [PERSON] , знаючи про наказ про своє звільнення, власноручно написав скаргу в Головне управління держпраці в Київській області, в якій просив провести перевірку законності дій ФОП [PERSON] по звільненню та розрахунку при звільненні. Також, зазначив, що 15.09.2016 [PERSON] отримав відповіді на скаргу, копії яких приєднав до позовної заяви, , у яких зазначається про наказ про звільнення та відсутність порушень при звільненні, виплачену компенсацію за невикористану відпустку. Зазначає, що 21.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про витребування трудової книжки, у якому зазначає про своє звільнення, а також 13.10.2016 [PERSON] звертався до ФОП [PERSON] з заявою про видачу трудової книжки, про що свідчить текст позовної заяви. Звертає увагу, що [PERSON] вводить суд в оману, коли зазначає, що наказ побачив лише 17.07.2017 при ознайомленні з матеріалами справи, оскільки в цей день з матеріалами справи він не знайомлювався, а копія наказу була отримана його представником Семипольцем в травні 2017 року. Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду, визначений ст.233 КЗпП України, при цьому, вимоги про поновлення даного строку не заявляє. Ухвалою суду від 06.12.2017 (т.1 а.с.181-183) було частково задоволено клопотання позивача [PERSON] та його представника адвоката Хутко О.А., а саме: витребувані у Головного управління Держпраці у Київській області матеріалів перевірки діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] за зверненнями [PERSON] (Акт перевірки №26-202/1006, Акт перевірки №10-72/937 та додані до акту документи): у Бориспільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області матеріали перевірки щодо розгляду звернення [PERSON] , зареєстрованого в журналі обліку заяв та повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події (ЄО) №12566 від 27.06.2016 року; у ФОП [PERSON] особову картку [PERSON] , штатний розпис, чинний на момент звільнення позивача, наказ прийняття на роботу позивача, журнал реєстрації наказів за 2016 рік, табель обліку робочого часу за червень - липень 2016 року, та відомості про виплату заробітної плати за травень, червень та липень 2016 року. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та витребувано з Бориспільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України індивідуальні відомості про застраховану особу відносно [PERSON] (індивідуальний податковий номер [NUMBER] ). Ухвалою суду від 07.06.2018 (т.1 а.с.178-180), занесеною до журналу судового засідання, було відмовлено в задоволенні заявлених позивачем клопотань про визнання явки відповідача ФОП [PERSON] обов`язковою (а.с.116), а також в об`єднання в одне провадження даної цивільної справи з цивільною справою 359/10174/16-ц за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] про витребування належним чином оформленої трудової книжки та стягнення заробітної плати (а.с.130-131), а також частково задоволено клопотання позивача про виклик свідків, в частині виклику свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.88-89). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, також зазначили, що між позивачем та чоловіком відповідача [PERSON] виник конфлікт через те, що під час виконання рейсу позивачем стався інцидент, пасажир отримала травму з метою врегулювання якого позивача примусили скласти боргову розписку, а в подальшому відсторонено від роботи. Позивач приходив на роботу, але до керування автобусом не допускався, причини йому не пояснювали, повідомляли, що викличуть, коли буде потреба. Позивач визнав, що направив відповідачу заяву про надання відпустки, після чого на роботу не виходив, відпускні не отримав. Також, підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача ФОП [PERSON] . адвокат Кузьменко В.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що позивач був працевлаштований на підставі укладеного трудового договору, трудової книжки для внесення запису про працевлаштування не надавав, перестав виходити на роботу та був звільнений наказом від 25.07.2016 за прогул. З метою з`ясування причин неявки на роботу, а також отримання пояснень, позивачу направлялись листи, здійснювався вихід за місцем проживання, копія наказу про звільнення була направлена позивачу рекомендованим листом. Вище зазначені свідки в судове засідання на неодноразові виклики суду не з`явились, їх явку позивач не забезпечив, здійснення приводу свідків представник позивача вважала недоцільною, вважала можливим з`ясування фактичних обставин на підставі досліджених в судовому засіданні письмових доказів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Зокрема, згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач [PERSON] на підставі Трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, від 01 червня 2015 року, укладеного з фізичною особою-підприємцем [PERSON] , працював водієм, за змінним графіком зі встановленою йому заробітною платою - 1300,00грн. на місяць (а.с.75 т.1). Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 3.21-1 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. N 110 з наступними змінами і доповненнями, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: "Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) а трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)"), а при звільненні - запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)", при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)". Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою. Відповідно до вимог ч.2 ст.24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Доказів того, що позивач подавав трудову книжку ФОП [PERSON] , зокрема зазначену ним трудову книжку [NUMBER] від 06.05.2011р.(а.с.108 т.1), суду надано не було. Як стверджують сторони, оригінал трудової книжки у позивача та відповідача відсутній і суду не надався. З урахуванням вимог ч.6 ст.95 ЦПК України, оскільки відсутні докази, що трудова книжка [NUMBER] на ім`я позивача [PERSON] , з датою заповнення 06 травня 2011 року, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.108 т.1), передавалась позивачем відповідачу, суд не бере даний доказ до уваги. Водночас, відсутність записів у трудовій книжці позивача, зокрема в іншій трудовій книжці [NUMBER] , дата заповнення якої 13.07.1988 р., засвідченій за місцем роботи позивача у ПрАТ «Агробудмеханізація», не впливає на встановлену судом обставину - перебування позивача в трудових правовідносинах з відповідачем з 01.06.2015 по 27.07.2016. Оскільки даний факт підтверджується укладеним сторонами письмовим трудовим договором (а.с.75 т.1) та фактом допуску позивача до виконання обумовленої договором роботи, що повністю визнано відповідачем, а також письмовими доказами: наказом №6 від 01 червня 2015 року фізичної особи-підприємця [PERSON] про прийняття на роботу водієм [PERSON] з 01.05.2015 року (а.с.25 т.2); Актом перевірки №26-202/1006 та Приписом №26-202/1006-827 від 14.09.2016 року та актом перевірки №10-72/937 від 22.09.2017 Головного управління Держпраці у Київській області (а.с.188-195 т.1); Протоколом про адміністративне правопорушення №26-202/701 від 14.09.2016, складеним головним державним інспектором головного управління Держпраці у Київській області Марченко О.Ю. щодо фізичної особи-підприємця [PERSON] (а.с.48 т.1); графіком відпусток працівників на 2016 рік, затвердженим ФОП [PERSON] (а.с.199т.1); даними Журналу щозмінного передрейсового та після рейсового медичних оглядів водії ФОП [PERSON] (а.с.174-177 т.1); Відомостями про нарахування заробітної плати найманих працівників за травень, червень, липень 2016 року ФОП [PERSON] (а.с.26,27,28 т.2); Індивідуальними відомостями про застраховану особу щодо [PERSON] , оформленими випискою від 13.12.2016 Бориспільського об`єднаного управління пенсійного фонду України Київської області (а.с.32-33 т.1); Відомостями з інформаційного фонду державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків станом на 22.08.2017, наданими Броварською об`єднаною державною податковою інспекцією (а.с.34-36 т.1); наказами ФОП [PERSON] . №5.2 від 03.05.2016 та №5.3 від 30.05.2016, якими [PERSON] було оголошено доган за неналежне ставлення до автобуса, перевищення швидкості та неуважність під час руху, що призвело до пошкодження лобового скла на автобусі Рута АІ0127ЕВ та сувора доган за порушення Правил перевезення пасажирів автобусами загального користування (розмова під час руху з пасажирами) (а.с.141,145 т.1);доповідною [PERSON] від 21.04.2016, поясненнями [PERSON] від 22.04.2016 (а.с.143 т.1) та [PERSON] від 22.04.2016 та25.05.2016(а.с.144,147 т.1); Актами про відсутність працівника на робочому місті від 29.06.2016, 30.06.2016, 01.07.2016 та25.07.2016 (а.с.148-151 т.1); актом від 01.07.2016 про відмову від отримання запиту [PERSON] з`явитись на роботу, приступити до виконання своїх обов`язків та пояснити свою відсутність на роботі (а.с.157 т.1). Вищезазначеними актами про відсутність працівника на робочому місті від 29.06.2016, 30.06.2016, 01.07.2016 та 25.07.2016 (а.с.148-151 т.1), складеними за участі керівника ФОП [PERSON] та працівників: механіка [PERSON] , бухгалтера [PERSON] , підтверджується, що в період з 29 червня по 27 липня 2016 року водій [PERSON] був відсутній на робочому місці. Крім того, позивачем [PERSON] визнана та обставина, що 02.07.2016 ним була направлена ФОП [PERSON] заява про надання щорічної відпустки терміном 24 календарних дні з 02.07.2016 (а.с.29,30 т.1), та з цієї дати він на робочому місці, за місцем знаходження гаражу та автопарку ФОП [PERSON] по [ADDRESS] , не з`являвся та обумовлену трудовим договором роботу водія не виконував. Посилання позивача [PERSON] на його фактичне відсторонення відповідачем ФОП [PERSON] від виконання трудових обов`язків водія, ненадання йому транспортного засобу та недопуск до перевезень пасажирів, суд вважає необґрунтованими, такими що, не звільняють його від відповідальності за прогул у період з 29 червня по 27 липня 2016 року. Як визнано позивачем, наказ про його відсторонення від виконання трудових обов`язків ФОП [PERSON] не видався, позивач з таким наказом не ознайомлювався, такі дії відповідача позивач у визначений ст.233 КЗпП України термін не оспорював, наказ про надання йому відпустки ФОП [PERSON] також не видався, а його заява про надання відпустки (а.с.30) відповідачем отримана не була, про що позивач був обізнаний. При цьому суд зазначає, що сам лише факт звернення [PERSON] до Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області щодо конфлікту з роботодавцем та зняття його з рейсового автобусу «Рута 23» д.н.з. [NUMBER] (а.с.246-250 т.1) не може бути визнаний належним і достатнім доказом того, що відповідач був відсутній на робочому місці в зазначений в актах від 29 та 30 червня, від 01 та 27 липня 2016 року (а.с.148-150 т.1) період - з 29 червня по 27 липня 2016 року з поважних причин. Наявність конфлікту між позивачем та відповідачам [PERSON] та її чоловіком - механіком [PERSON] щодо написання позивачем розписки про отримання в борг грошових коштів в сумі 10000 гривень, що було предметом розгляду в іншій цивільній справі №359/9258/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання боргової розписки недійсною та визнання факту не укладення договору позики (а.с.20-22 т.2), суд вважає таким, що не впливає на встановлений в судовому засіданні факт відсутності позивача на робочому місця без поважних причин. Суд також звертає увагу, що з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, якою передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, як визнано позивачем, та підтверджується письмовими доказами (заявою, описом вкладень до цінного листа, фіскальним чеком ПАТ «Укрпошта» а.с.82,83 т.1), він звернувся до ФОП [PERSON] лише 28.09.2017. Доводи позивача, що нарахування йому заробітної плати у період з 29 червня по 27 липня 2016 року, свідчить про те, що ФОП [PERSON] не вважала його відсутність на робочому місці прогулом, суд вважає необґрунтованими, оскільки сам факт нарахування заробітної плати не спростовує встановлені судом обставини, які свідчать про наявність у роботодавця ФОП [PERSON] підстав для звільнення позивача за прогул без поважних причин. Суд, враховує, що на виконання вимог ст.149 КЗпП України роботодавцем вживались заходи для отримання пояснень від позивача щодо причин відсутності на робочому місці, що підтверджується складеним Актом від 01.07.2016, а також направленим позивачу запитом від 01.07.2017 (а.с.152,153,157,158). Встановлено, що наказом №7.3. від 25 липня 2016 року фізичної особи-підприємця [PERSON] (а.с.155 т.1) наказано: вважати дні з 29.06.2016 року по 25.07.2016 року прогулами, звільнити [PERSON] з роботи з 25.07.2016 за прогули по ст.40 пункт 4 Кодекс законів про працю України. За змістом наказу, зокрема, зазначено, що [PERSON] з 29.06.2016 не виходить на роботу. Документа, який підтверджує його відсутність не надає. 01.07.2016 була направлена комісія до [PERSON] за місцем проживання [ADDRESS] для вручення листа з вимогою надати документи, з якої підстави він не виходить на роботу, та вимогою вийти негайно на роботу. [PERSON] з листом ознайомився і повернув назад і від підпису відмовився. На адресу [PERSON] 01.07.2016 року було направлено рекомендований лист з тією ж вимогою, від отримання якого [PERSON] відмовився. До сьогоднішнього числа, Копія оспорюваного наказу №7.3. від 25 липня 2016 року направлялась позивачу за його зареєстрованим місцем проживання по [ADDRESS] (а.с.155,156,159), які повернулись відповідачу. Як вбачається з долученої до позовної заяви копії листа-відповіді «Про розгляд звернення» від 15.09.2016 №4/4.4-М-2408 (а.с.17 т.1), адресованої [PERSON] начальником Головного управління Держпраці у Київській області, розглянувши його скаргу від 18.08.2016 щодо можливого порушення законодавства про працю ФОП [PERSON] , зокрема встановлено, що відповідно до наказу «Про звільнення» від 25.07.2016 №7.3 [PERSON] звільнений з посади водія згідно п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин). За період роботи у ФОП [PERSON] з 01.06.2015 по день фактичного звільнення (25.07.2016) водій [PERSON] не перебував у основній щорічній відпустці. Також зазначено, що при звільненні працівника [PERSON] грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки ФОП [PERSON] не проводилось. Зазначено, що за результатами перевірки відносно ФОП [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення №26-202/701 від 14.09.2016 та винесено обов`язковий до виконання припис №26-202/1006-827 від 14.09.2016. З наданих суду документів також встановлено, що згідно з даними його трудовий книжки [PERSON] з 14.03.2017 року був працевлаштований та працює водієм автотранспортних засобів в ПрАТ «Агробудмеханізація» (а.с.106-107 т.1). Встановлено, що будучи обізнаним з 15.09.2016 (а.с.16,17 т.1) про оспорюваний наказ, в тому числі про дату та підстави звільнення, позивач до 30.08.2017 з позовом про скасування оспорюваного наказу про його звільнення за №7.3 від 25.07.2016 року до суду не звертався, причину та дату звільнення не оспорював, що свідчить про недотримання ним строків звернення до суду, визначених ч.1 ст.233 КЗпП України без поважних причин. . Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, проаналізувавши встановлені вищенаведені фактичні обставини, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки звільнення позивача на підставі оспорюваного наказу з 25.07.2016 року за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулось з дотримання встановленого Кодексом законів про працю порядку та через допущений позивачем прогул без поважних причин протягом періоду з 29 червня по 27 липня 2016 року. Отже підстави для визнання незаконним звільнення, скасування наказу, зміни дати та причини звільнення, внесення відповідних записів до трудової книжки позивача, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги (ст.ст.44,25 КЗпП України), які є похідними вимогами від основної вимоги, щодо визнання незаконним звільнення та скасування відповідного наказу, відсутні. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Інші судові витрати по справі не значаться. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed