Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

26 травня 2019 року представник позивача Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк", звернувся до Білгород - Дністровського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення 3% річних та інфляційних витрат в порядку ст. 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідачів на його користь солідарно 215\~492,83 грн, витрати по сплаті судового збору. Стислий виклад позиції позивача та відповідача Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.06.2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 00019R41 про надання позичальнику кредиту у вигляді не поновлювальної лінії у сумі 63\~821,89 дол. США на придбання нерухомості, терміном з 20.06.2008 рік до 19.06.2028 року. У забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, того ж дня, 20.06.2008 року був укладений договір поруки № 00027r41, відповідно до умов якого в разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. За твердженням позивача, Банк повністю виконав взяті на себе зобов`язання щодо видачі обумовленої суми кредиту. Зі свого боку, позичальник систематично порушував графік погашення кредиту, а також строки сплати відсотків за користування кредитом. У зв`язку з цим, рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 25.06.2012 року, що змінено рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.03.2014 року у справі № 2/1519/5986/11 стягнуто на користь Банку солідарно із позичальника і поручителя заборгованість в сумі 449\~334,43 грн, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 20.06.2008 року № 00019R41 звернено стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю [PERSON] . Позивач вказує, що рішення суду відповідачами не виконується, а тому він у порядку ст. 625 ЦК України має право на стягнення з них 3 % річних за період з 13.06.2016 року по 13.06.2019 рік, що за підрахунками Банку складає 40\~477,06 грн та суму індексу інфляції за цей же період на суму 175\~015,77 грн, що разом становить 215\~492,83 грн. 30.09.2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про визнання поруки припиненою, вимоги якої зводяться до того,що зобов`язання за договором поруки припинилися 04.01.2012 року, адже з 29.06.2011 року була фактично пред`явлена вимога про повернення коштів до [PERSON] , в той час як на її думку пред`явлення вимоги про повернення коштів за кредитним договором до поручителя мало відбутись 04.07.2011 року. В свою чергу, 13.08.2018 року ПАТ «МТБ Банк» звернувся до [PERSON] про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитним коштами у сумі 17 582,75 дол. США, тобто після спливу 6-місячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, оскільки строк поруки не є строком дії договору та не є строком для захисту порушеного права, зобов`язання за договором поруки припинені 04.01.2012 року /у зв`язку з тим, що до позивача за зустрічним позовом не було пред`явлено жодної вимоги про повернення коштів за кредитним договором/, просить суд: визнати припиненою поруку [PERSON] за договором поруки № 027r41 від 20.06.2008 року, укладеним між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк». Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 30 липня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказані справі було відкрито спрощене позовне провадження, з викликом, повідомленням сторін. 30 вересня 2019 року від відповідача до суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження у справі. /т.1 а.с. 109 - 111/ 01 грудня 2020 року постановою Одеського апеляційного суду, апеляційна скарга залишена без задоволення, ухвала суду без змін. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.06.2021 року, \~зустрічну позовну\~заяву\~ [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про визнання поруки припиненою об`єднано в одне провадження з первісним позовом\~ Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних витрат в порядку ст. 625 ЦК України, суд перейшов до розгляду справи у порядку загального позовного провадження, з призначенням її підготовчого розгляду. 03 серпня 2021 року надійшла заява від відповідача про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд просить збільшити розмір позовних вимог шляхом збільшення підстав зустрічної позовної заяви. 03 серпня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито з призначенням її судового розгляду по сутті. Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити з підстав наведених у позові. Після оголошеної перерви в судовому засіданні, не з`явилася, надавши заяву, згідно якого позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити в повному обсязі, розглянувши справу у його відсутність. Проти зустрічної позовної заяви заперечує, про що вказує у своїх письмових відзивах від 14.06.2021 року, 24.06.2021 року, згідно яких вважає, що саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Водночас зазначає, що спосіб захисту інтересу, передбачений п. 1 ч.2 ст. 16 ЦК України може застосовуватись лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову, та доводячи відсутність боргу, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Аналогічно, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Отже, ухвалення судом рішення по справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Таким чином, стверджує, що порука [PERSON] за договором поруки від 20.06.2008 року не припинена, оскільки вона припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, звернув увагу суду, що [PERSON] отримав кредит у іноземній валюті, а індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня. З огляду на викладене, вимоги ПАТ «МТБ Банк» про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законним і обґрунтованим. Додатково звернув увагу, що до 31.06.2016 року [PERSON] оплатила частково суму боргу, а саме 25\~000 грн. Також [PERSON] здійснив оплату за рішенням суду від 25.06.2012 року, а саме 12.04.2019 року 7000 грн, 15.05.2019 року 7000 грн. Проте, при здійсненні нарахування інфляційних втрат позивачем не були враховані здійснені оплати відповідачами. По-друге, позивач неправильно нарахував 3 % річних на суму заборгованості, оскільки [PERSON] частково погасила борг, а тому наявні всі підстави відмовити у задоволенні позову ПАТ «МТБ Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення\~3%\~річних та\~інфляційних витрат\~в порядку\~ст.\~625\~ЦК України. Зі згоди представника відповідача, суд закінчує розгляд справи за відсутність представника позивача, відповідно наданих в судовому засіданні пояснень, письмових пояснень, заяви. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши всі надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що дійсно 20.06.2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 00019R41, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику [PERSON] кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний /картковий рахунок позичальника у Банку з 20 червня 2008 року і терміном погашення по 19 червня 2028 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у сумі 63\~821,89 доларів США на придбання нерухомості. /т.1 а.с. 23-28/. Позичальник зобов`язався на умовах, в розмірі та строки, встановлені в цьому договорі, повернути Банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, що передбачені умовами цього договору. Того ж дня, 20.06.2008 року на виконання позичальником / [PERSON] / усіх його зобов`язань за кредитним договором, між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 00027r41, за умовами якого поручитель / [PERSON] / зобов`язалась відповідати перед кредитором разом з позичальником / [PERSON] / як солідарні боржники. /т.1 а.с.37-39/. Нормативне обґрунтування. У відповідності до положень ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову /субсидіарну/ відповідальність поручителя. Відповідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним чином боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оцінка аргументів сторін, висновки суду. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором, рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 25.06.2012 року, залишеним в силі апеляційним судом Одеської області згідно його рішення від 28.03.2013 року, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 00019R41 від 20.06.2008 року, яка станом на 29.06.2011 рік становила 449\~334,43 грн та судові витрати. В задоволенні іншої частини позову було відмовлено /т.1 а.с 40-42,43-48/. Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 20.11.2013 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 28.03.2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Підставою для скасування вказаного рішення, суд окреслив те, що право банку за задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено п. 16.7 іпотечного договору від 20.06.2008 року. В сенсі заявлених позовних вимог, звернення стягнення на предмет іпотеки позивач просив провести в межах розміру заборгованості за кредитним договором, з огляду на що не буде порушено право вибору способу судового захисту, адже в позові йшлось про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки./т.1 а.с.49-54/. Врахувавши позицію ВСУ, 19.03.2014 року апеляційним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25.06.2012 року в частині відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 20.06.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] . /т.1 а.с. 55-59/ Ухвалою апеляційного суду Одеської області про роз`яснення рішення, постановленою 10.09.2014 року вказано про необхідність зазначити, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 20.06.2008 року слід звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю [PERSON] , шляхом застосування процедури продажу з початковою ціною предмета іпотеки 55\~000 доларів США. /т.1 а.с. 60-62/ Відповідно до ч. 4\~ ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 10.10.2014 року Малиновським районним судом м. Одеси був виданий відповідний виконавчий лист. /т.1 а.с. 63-64/. Посилаючись на лист Першого Малиновського ВДВС м. Одеса № 9158 від 16.04.2019 року, у якому йдеться, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження відсутні будь-які відомості про сплату боргу боржником [PERSON] , позивач вказував, на виниклому у нього праві нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за весь час прострочення сплати заборгованості, про що надіслав відповідачам претензію ще до ініціювання судового провадження 26.03.2019 року /т.1 а.с.69-72/. Обрахунок індексу інфляції та 3 % річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України додається на аркушах справи 73-76 у першому томі/. Між тим, суд не погоджується як з відповідними розрахунками, так і загалом з застосуванням такого виду відповідальності, що визначена нормами ч.2 ст. 625 ЦК України, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч. 1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України). Згідно зі\~статтею 524 зазначеного Кодексу,\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини 1\~статті 533 Цивільного кодексу України,\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина 2\~статті 533 Цивільного кодексу України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За змістом\~статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 Цивільного кодексу України\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2\~статті 625\~Цивільного кодексу\~України \~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, а також у правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 686/18697/14, від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Отже, оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення боргу відсутні, що відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені в постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц. Згідно\~ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Частиною 1\~статті 612 ЦК України\~передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Проценти, передбачені статтею 625\~ЦК України за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3% річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Поміж з цим, як окреслено у висновку, викладеному у Постанові від 22.09.2020 року № 918/631/19 ВС вказав, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до пункту 30.1статті 30\~Закону України\~від 05\~квітня 2001\~року №\~2346-ІІІ\~«Про платіжні\~системи та\~переказ коштів\~в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Як вбачається з матеріалів справи, згідно приєднаних до матеріалів відзиву [PERSON] доказів, зокрема квитанцій, дійсним вбачається, що як [PERSON] /поручитель за виконання кредитних зобов`язань [PERSON] за договором № 00019R41 від 20.06.2008 року/ так і сам [PERSON] / позичальник у цих же правовідношеннях/ здійснювали періодичні сплати коштів у рахунок погашення заборгованості за договором, на виконання рішення апеляційного суду Одеської області. /т.1 а.с.121-129/ Період сплати відповідних платежів, починається з 02.10.2013 року, включно до 15.05.2019 рік. Так дійсно, вказані виплати не мають ознак систематичності. Проте належних та достовірних доказів того, що вказані платежі враховані при обрахунку 3 % річних матеріали справи не місять. Згідно із\~ст. 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. До того ж суд враховує, що задля можливості та вірного обрання способу захисту, застосування санкції ч.2 ст. 625 ЦК України необхідною є дотримання умови - прострочення виконання грошового зобов`язання. Натомість, якщо уважно трактувати резолютивну частину остаточного рішення, з урахуванням роз`яснення, та корегуючої позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи, то остаточним, що набрав законної сили було рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру /нерухоме майно/,що належало іпотекодавцю [PERSON] . В роз`ясненій ухвалі суду апеляційної інстанції окреслений порядок такого звернення, а саме шляхом застосування процедури продажу за початковою ціною предмета іпотеки 55\~000 доларів США. Між тим, завдання щодо примусового виконання рішення суду покладено на виконавчу службу згідно ЗУ «Про виконавчу службу» /чинного в редакції на час виникнення даних правовідносин/. З огляду на викладене, судом не встановлено та відповідними доказами не підтверджено наявність простроченої заборгованості у відповідачів, чи перешкоджання ними у виконанні судового рішення, наслідком чого б зумовлювалась покладання на останніх такої міри відповідальності як стягнення 3 % річних та індексу інфляції, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову Публічного акціонерного\~товариства "МТБ\~Банк"\~до [PERSON] ,\~ [PERSON] \~про стягнення\~3%\~річних та\~інфляційних витрат\~в порядку\~ст.\~625\~ЦК України. Стосовно зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне. Як вже наведено вище за текстом рішення, 20.06.2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та [PERSON] , та [PERSON] був укладений договір поруки № 00027r41, згідно п.1 якого поручитель [PERSON] зобов`язалась відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за кредитним договором № 00019R41 від 20.06.2008 року, за яким Боржник / [PERSON] / зобов`язаний повернути кредит, наданий боржнику у сумі 63\~821,89 дол. США. Згідно з частиною 1\~статті 553 ЦК України,\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до частини другої\~статті 223 ЦПК України\~(в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Оскільки є рішення суду, що набрало законної сили 19.03.2014 року і яким задоволені вимоги кредитора до боржника та поручителя, підстав для застосування положень частини першої\~статті 559 ЦК України\~немає. У постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16 вказується, що відмова в задоволенні позову про визнання поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя є правильною. Вказане кореспондується з висновками ВСУ, викладеними у постанові № 761/2817/16-ц від 28.02.2018 року. Оглядаючи практику ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява N 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява N 38722/02) суди дійшли висновку, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту), що випливає з постанови ВС № 910/3009/18 від 22.09.2020 року. Суд також погоджується з доводами відповідача представника ПАТ «МТБ Банк», викладені у його відзивах проти зустрічного позову, про те, що спосіб захисту інтересу, передбачений п. 1 ч.2 ст. 16 ЦК України може застосовуватись лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням усього вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши їх належність, достатність, достовірність та логічний взаємозв`язок, прийнявши до уваги правовідносини, що випливають з фактичних обставин справи та норми Закону, що підлягають до його правозастосування, виходячи з того, що факт дійсності пропуску строку пред`явлення з відповідною вимогою до поручителя, що зумовлювало б припинення поруки в сенсі розуміння ч.4 ст. 559 ЦК України мав вирішуватись в ході розгляду справи про стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому обґрунтовувалась позиція позивача щодо наявності боргу, а відповідачами не спростований розмір заборгованості, не подано зустрічного позову, наприклад про відсутність права кредитора, зокрема щодо пред`явлення вимоги до поручителя, не вказано про дійсність пропуску строку для пред`являння вимоги до поручителя, а тому досліджувати їх в іншому судовому провадженні, коли вже ухвалено відповідне рішення, буде неправомірним, а тому суд, приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про визнання поруки припиненою слід відмовити, як в необґрунтованому.

Outcome: dismissed