Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У січні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М., зареєстрований в реєстрі за №1146. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Белоконної І.В. від 02 лютого 2016 року було відкрито провадження у цивільній справі №756/1445/16-ц за позовом [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 січня 2017 року судді Васалатію К.А. передано на розгляд цивільну справу №756/1445/16-ц за позовом [PERSON] . Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року цивільну справу №756/1445/16-ц за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0402 га, кадастровий номер 8000000000:78:264:0025, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У 2015 році позивач дізналась про те, що за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2014 року, укладеним між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М., зареєстрованим в реєстрі за №1146, земельну ділянку площею 0,0402 га, кадастровий номер 8000000000:78:264:0025, що розташована за адресою: [ADDRESS], відчужено на користь відповідача [PERSON] [PERSON] стверджувала, що вона не уповноважувала свою доньку [PERSON] на продаж земельної ділянки позивача, а тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М., зареєстрований в реєстрі за №1146. У ході розгляду справи [PERSON] неодноразово змінювала свої позовні вимоги, подаючи заяви про збільшення та уточнення позовних вимог (т. 1, а. с. 144-149, 215-218, т. 3, а. с. 65-73). У цих заявах позивач зазначила, що довіреність від 03 жовтня 2014 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] , що була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстрована в реєстрі за №1204, вона не підписувала. Саме на підставі цієї довіреності [PERSON] уклала від імені [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М., зареєстрований в реєстрі за №1146. Наведене, на думку позивача, свідчить про відсутність її волевиявлення на вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки. [PERSON] також зазначила, що у подальшому земельна ділянка площею 0,0402 га, кадастровий номер 8000000000:78:264:0025, що розташована за адресою: [ADDRESS], була відчужена на користь [PERSON] . За таких обставин [PERSON] також пред`явила позовні вимоги до [PERSON] та просила суд визнати недійсною довіреність від 03 жовтня 2014 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] , що була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстрована в реєстрі за №1204; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М., зареєстрований в реєстрі за №1146; витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 0,0402 га, кадастровий номер 8000000000:78:264:0025, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та повернути цей об`єкт нерухомості у законне володіння позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзиви на позовну заяву [PERSON] до суду не подали. Залучена судом за клопотанням позивача до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому визнала позовні вимоги та проти задоволення позову [PERSON] не заперечувала. Треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Ю.Ю. та [PERSON] пояснення щодо позову [PERSON] до суду не подали. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М. подала до суду пояснення щодо позову [PERSON] , в яких вона зазначила, що при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2014 року не було допущено порушень Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року за клопотанням [PERSON] призначено у справі судову почеркознавчу експертизу для перевірки того, чи виконано позивачем [PERSON] підпис у довіреності від 03 жовтня 2014 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, виданій на ім`я [PERSON] , що була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстрована в реєстрі за №1204, та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 03 листопада 2016 року до суду надійшов висновок судової почеркознавчої експертизи від 02 листопада 2016 року №12957/12958/16-32, виконаний експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, у зв`язку з чим ухвалою суду від 17 листопада 2016 року поновлено провадження у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову [PERSON] не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Ю.Ю., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М., у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, подали до суду заяви, в яких просили суд розглянути справу за їхньої відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Заслухавши вступне слово позивача та відповідача [PERSON] , показання свідка, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Судом з`ясовано, що за договором дарування від 10 березня 1992 року [PERSON] отримала в дар від [PERSON] садовий будинок, який знаходиться в с/т "Дружба" Мінського району м. Києва (т. 1, а. с. 49). За розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05 лютого 1998 року №211 [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 0,0402 га, кадастровий номер 78264025, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У подальшому цій земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 8000000000:78:264:0025 (т. 1, а. с. 76-77). Право власності позивача на земельну ділянку площею 0,0402 га, кадастровий номер 8000000000:78:264:0025, що розташована за адресою: [ADDRESS], підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 09 квітня 1999 року серії ІІІ-КВ №124480 (т. 1, а. с. 52). 03 жовтня 2014 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Жукова Ю.Ю. посвідчила довіреність на представництво прав та інтересів [PERSON] , вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] . Цією довіреністю, зокрема уповноважено відповідача [PERSON] вчиняти від імені [PERSON] правочини, спрямовані на розпорядження належною позивачеві земельною ділянкою площею 0,0402 га, кадастровий номер 8000000000:78:264:0025, що розташована за адресою: [ADDRESS] (укладення договорів купівлі-продажу, міни, оренди, іпотеки тощо). Довіреність від 03 жовтня 2014 року була зареєстрована в реєстрі за №1204 (т. 1, а. с. 81). На підставі згаданої довіреності від 03 жовтня 2014 року [PERSON] від імені [PERSON] 25 жовтня 2014 року уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М., зареєстрований в реєстрі за №1146. За цим договором [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,0402 га, кадастровий номер 8000000000:78:264:0025, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а. с. 70-71). У подальшому [PERSON] відчужив спірну земельну ділянку на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19 листопада 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрованим в реєстрі за №2245 (т. 2, а. с. 201-202). Допитана за її клопотанням в якості свідка [PERSON] засвідчила, що вона не підписувала довіреність від 03 жовтня 2014 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] . За ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін. Зважаючи на те, що відповідно до приписів цивільного законодавства України договори з нерухомим майном підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, довіреність від 03 жовтня 2014 року на представництво прав та інтересів [PERSON] , вчинення правочинів, видана на ім`я [PERSON] , підлягала обов`язковому нотаріальному посвідченню. Довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином. На довіреність як правочин поширюються загальні вимоги закону щодо правочинів. Оскільки довіреність як документ є втіленням правочину, він може визнаватись недійсним як правочин. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами Ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Отже, непідписання стороною правочину, який вчиняється у письмовій формі, свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення цього правочину та є підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України (такий правовий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом у постановах від 24 грудня 2019 року у справі №490/9543/13-ц, від 04 лютого 2020 року у справі №387/710/18). За клопотанням позивача судом було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу для перевірки того, чи виконано позивачем [PERSON] підпис в довіреності від 03 жовтня 2014 року на представництво прав та інтересів [PERSON] , вчинення правочинів, виданій на ім`я [PERSON] , посвідченій приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстрованій в реєстрі за №1204. Висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 02 листопада 2016 року №12957/12958/16-32 встановлено, що підпис від імені [PERSON] , який міститься у рядку "підпис" у довіреності від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] від 03 жовтня 2014 року, що посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстрована в реєстрі за №1204, виконаний без попередньої технічної підготовки та технічних засобів; рукописний запис " [PERSON] ", що міститься у рядку "підпис" у довіреності від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] від 03 жовтня 2014 року, що посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстрована в реєстрі за №1204, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; підпис від імені [PERSON] , який міститься у рядку "підпис" у довіреності від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] від 03 жовтня 2014 року, що посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстрована в реєстрі за №1204, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (т. 1, а. с. 197-209). Вказаний експертний висновок є категоричним, чітким та зрозумілим, експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз досліджено всі надані їм об`єкти та надано вичерпну відповідь на поставлене судом питання. Оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] не підписувала довіреність від 03 жовтня 2014 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] . Оскільки [PERSON] не підписувала оскаржувану довіреність, її волевиявлення на укладення цього правочину відсутнє, а тому суд дійшов висновку про необхідність визнати недійсною довіреність від 03 жовтня 2014 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] . За приписами ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Зважаючи на викладене, ураховуючи те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М., зареєстрований в реєстрі за №1146, укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України особою, яка діяла від імені позивача на підставі недійсної довіреності, що відповідно до положень ст. 215 ЦПК України є підставою для визнання такого договору недійсним, суд дійшов висновку про необхідність визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 жовтня 2014 року, укладений між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурячек І.М., зареєстрований в реєстрі за №1146. Нормою ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" надано роз`яснення, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу наведеної законодавчої норми убачається, що виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. З огляду на те, що [PERSON] не підписувала довіреність від 03 жовтня 2014 року на представництво прав та інтересів, вчинення правочинів, видану на ім`я [PERSON] , а отже, не уповноважувала повіреного на відчуження належної позивачеві на праві власності земельної ділянки площею 0,0402 га, кадастровий номер 8000000000:78:264:0025, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу від 25 жовтня 2014 року, суд вважає, що указаний об`єкт нерухомості вибув з володіння [PERSON] поза її волею. Матеріалами справи засвідчується, що на сьогодні власником спірної земельної ділянки є [PERSON] . Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц). Для такого витребування оспорювання наступних договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребовує останню на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові (постанови від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 та від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц). Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 0,0402 га, кадастровий номер 8000000000:78:264:0025, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Одночасно суд відмовляє позивачеві у задоволенні її вимоги про повернення земельної ділянки у законне володіння [PERSON] , позаяк витребування цього майна з володіння [PERSON] є ефективним та достатнім способом захисту прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом задоволено три позовні вимоги [PERSON] : дві з них немайнового характеру (визнання недійсними правочинів) та одну вимогу майнового характеру - витребування майна з чужого незаконного володіння. При зверненні до суду з позовом [PERSON] сплачено судовий збір за одну вимогу немайнового характеру у сумі 551,20 грн (т. 1. а. с. 20). У листопаді 2016 року позивачем пред`явлено ще одну вимогу немайнового характеру та вимоги майнового характеру, які підлягали оплаті судовим збором у сумі 551,30 грн та 4850,04 грн (1% від вартості земельної ділянки, яка становить 485004,96 грн, - т. 3, а. с. 34-62) відповідно. За вимогу немайнового характеру [PERSON] сплачено судовий збір у сумі 551,20 грн, а за вимогу майнового характеру судовий збір позивач не сплатила. Отже, стягненню з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача підлягає судовий збір у сумі 1102,40 грн. Судовий збір у сумі 4850,04 грн суд присуджує з відповідачів в дохід держави. Позивач [PERSON] сплатила 3963,60 грн за проведення судової почеркознавчої еспертизи, а тому згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує ці витрати, повязані з розглядом справи, з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] .

Outcome: partial