Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

24.01.2017 р. позивач звернувся в суд з указаним позовом до відповідача з таким обгрунтуванням. 26.10.2016 р. позивачу надіслано лист з вищестоящих органів служби зайнятості щодо версифікації інформації про осіб, які зареєстровані в ДСЗ як безробітні і за результатами якої було виявлено, що 1310 осіб по Закарпатській області за відомостями Пенсійного фонду України в період перебування на обліку в ДСЗ отримували різні види пенсії, зокрема відповідач. Під час перевірки персональної справи було виявлено, що відповідач перебував одночасно на обліку в Міжгірському РЦЗ і отримував пенсію по інвалідності і отримав 6313 грн.59 коп. допомоги по безробіттю з 14.06.2011 р. по 07.06.2012 р., а також виконував громадські роботи в Лісковецькій сільській раді з 05.04.2012 р. по 23.04.2012 р., за що отримав заробітну плату в сумі 1118 грн. 36 коп., фінансування якої проводилось за рахунок Фонду ЗДСС на випадок безробіття. Під час перевірки також встановлено, що трудова діяльність позивача за останні 12 місяців, що передували безробіттю становила 4 тижні. Позивач, зіслався на пункти 2.7 і 2.12 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінпраці та соцполітики № 307 від 20.11.2000 р. (із змінами і доповненнями), за якими допомога по безробіттю інвалідам , трудовий стаж яких протягом 12 місяців, що передував початку безробіттю, становив менше 26 календарних тижнів, не призначалася. Позивач також зіслався на Положення про порядок організації та проведення оплачува них громадських робіт, затв. пост. КМУ № 839 від 10.09.2008 р., за яким до громадських оплачуваних робіт залучались виключно зареєстровані безробітні, а тому відповідач утратив право на допомогу по безробіттю та на укладення з ним договору про участь у громадських роботах безробітних осіб, оплата праці яких фіксувалась Фондом. Позивач вважає, що відповідач приховав факт отримання пенсії по інвалідності , на письмові звернення позивача добровільно повернути виплачені кошти не реагує, а тому ці кошти підлягають стягненню згідно з ст. 36 ч.ч.2,3 Закону "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". Представник позивача позов підтримав. Заяву відповідача про застосування строку позовної давності просить відхилити, бо позивач про порушення свого права дізнався в жовтні 2016 р. Відповідач позов заперечив і пояснив, що дійсно на час одержання статусу безробітного і перебування на обліку в Міжгірському РЦЗ він одержував пенсію по інвалідності ІІІ групи. Однак йому роз'яснили, що це група "робоча", до звернення в РЦЗ він працював і одержував пенсію, тому в заяві вказав, що не отримує пенсію за станом здоров'я. Відповідач також пояснив, що виконував оплачувані громадські роботи і вважає, що це оплата праці. Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності і на цій підставі просить відмовити в задоволенні позову. Оцінивши зміст позову, доводи сторін, подані в справу докази, суд установив таке. Відповідач, [INFO], з 01.10.2007 р. визнаний інвалідом ІІІ-ї групи безстроково і з цієї дати одержує пенсію. На час призначення пенсії відповідач працював і одержав пенсію. З 14.06.2011 р. відповідач одержав статус безробітного і з цієї дати по 07.06.2012 р. одержував допомогу по безробіттю (всього за цей період 6313 грн.59 коп), Відповідач також за скеруванням позивача виконував оплачувані громадські роботи в Лісковецькій сільській раді Міжгірського району з 05.04.2012 р. по 23.04.2012 р. за що отримав заробітну плату в сумі 1118 грн.44 коп., фінансування якої здійснено позивачем. Всього позивач виплатив відповідачу матеріального забезпечення в сумі 7431 грн. 93 коп. Відповідач у заяві керівнику позивача про надання статусу безробітного вказав власноручно "пенсію за станом здоров'я не отримую". У жовтні 2016 р. позивач одержав листи із Закарпатського обласного центру зайнятості щодо виконання інформаційних листів Державної служби зайнятості від 16.09.2016 р. і Міністерства фінансів України щодо перевірки підстав отримання допомоги по безробіттю особами, які перебували на обліку в державній службі зайнятості і отримували різні види пенсії. Керівник позивача за наслідками проведеної перевірки видав накази № 99 від 14.12.2016 р. і № 6 від 20.01.2017 р. про повернення коштів відповідачем, які виплачені йому як допомога по безробіттю і заробітна плата за виконані роботи у сумах і в періоди, які зазначені в позовній заяві. Позивач також надсилав листи відповідачу в листопаді, грудні 2016 р., в січні 2017 р. про добровільну виплату зазначених у позові суми. Встановлені обставини не оспорюються, підтверджені документами: записами в трудовій книжці відповідача, наказами, довідками, заявою, листами, іншими документальними відомостями. Ст.36 ч.1 Закону № 1533-14 від 02.03.2000 р. передбачено, що Фонд має право стягувати відповідно до закону кошти фонду виплачені особами, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей поданих особою. Ст.34 цього ж Закону передбачено, що Фонд зобов'язаний, зокрема контролювати правильність витрат за страхуванням на випадок безробіття, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань страхування на випадок безробіття. Надання допомоги по безробіттю (механізм призначення, виплата та інше) встановлені Порядком, який затв. наказом Мінпраці та соціальної політики України № 307 від 20.11.2000 р. (чинний на час установлених обставин). Пункт 2.12 Порядку передбачає, що допомога по безробіттю інвалідам з числа осіб, зазначених у п.2.7 цього Порядку, не призначається. Згідно з п.2.7 п.п.2 Порядку без урахування страхового стажу в розмірі, установленому законодавством, визначається допомога по безробіттю для осіб, які протягом 12 місяців, про передування початку безробіття, працювали менше 26 календарних тижнів. Отже, орган служби зайнятості при взятті на облік особи з наданням статусу безробітного і призначення йому допомоги по безробіттю, зобов'язаний перевірити, зокрема чи має особа інвалідність і чи не входить безробітний інвалід до числа осіб, які зазначені в п.2.7 Порядку, бо ці відомості впливають на статус безробітного та одержання допомоги по безробіттю. Згідно Положення про Державну службу зайнятості (п.3 пп.16) служба відповідно до покладених на неї завдань взаємодіє зокрема з Пенсійним Фондом України шляхом обміну інформацією для забезпечення вимог законів "Про зайнятість населення", "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". На виконання цього завдання служба зайнятості має право відповідно до закону стягувати кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою. Ст.256 ЦК України визначено позовну давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ст.257 ЦК України встановлює загальну позовну давність три роки. Ст.261 ч.1 ЦК України передбачено: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З обставин справи видно, що позивач як державний орган, в обов'язки якого за законом входить надання статусу безробітності та призначення і виплати допомоги по безробіттю та іншого матеріального забезпечення, не виконав належно вимоги закону щодо перевірки всіх відомостей поданих відповідачем. Системний аналіз вищевказаних норм закону приводить суд до висновку, що початок перебігу позовної давності починається від дня надання статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю, тобто починаючи з 14.06.2011 року. З цієї дати сплив строк загальної позовної давності. Покликання представника позивача, що перебіг цього строку починається з жовтня 2016 р., суд відхиляє, бо таке не грунтується на вимогах закону. З огляду на викладене суд застосовує до позовних вимог ст.267 ч.4 ЦК України і відмовляє в задоволенні позову. Судові витрати у виді судового збору згідно з вимогами ст.88 ЦПК України і закону "Про судовий збір" віднести на рахунок держави, бо позивач не оплачував позов за пільгою, передбаченою в законі.

Outcome: dismissed