Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дітей з батьком. Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що що 24.02.2001 року між ним та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб. Від цього шлюбу подружжя має двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З 2011 року сімейні стосунки з відповідачем стали погіршуватися, так як зникло взаєморозуміння, через різні погляди на сімейне життя виникали постійні сварки. У травні 2017 року сім`я фактично розпалась. З вказаного часу сторони перестали підгримувати шлюбно-сімейні відносини і перестали вести спільне господарство та спільний сімейний бюджет. На даний час сумісне проживання має характер сусідських відносин. Вважає, що шлюб розпався і його збереження суперечить його інтересам та інтересам дітей. На примирення не згоден. Окрім того зазначає, що [PERSON] протягом останніх двох років не приділяє уваги дітям [PERSON] та [PERSON] , не займається їх вихованням, не водить їх до школи та в позашкільні гуртки, не відвідує батьківські збори, не цікавиться навчанням дітей у школі, їх успіхами та поведінкою, не виконує з ними домашнє завдння, без причин кричить на них, іноді - б`є. Не цікавиться здоров`ям дітей, не відвідує з ними лікувальні заклади. Відповідачка часто кричить дітям, що краще б вона їх не народжувала, що ненавидить їх, проклинає обох доньок, кричить, що вона їх вб`є, штовхне під автомобіль, тощо. Через таке відношення відповідачки до дітей, позивач вимушений завжди знаходитись разом з ними в одній кімнаті. Приблизно три рази на тиждень, вночі, коли діти сплять, відповідачка заходить в кімнату, включає світло і кричить, що «буде піднімати дітей ночами і вони будуть психами» або що вона «увімкне газ і діти здохнуть». Такі погрози відповідачки, як зазначає позивач, принижують людську гідність дітей. Відповідачка висловлюється нецензурною лайкою щодо позивача та дітей, наносить тілесні ушкодження позивачу, внаслідок чого у дітей розвинулось неприйняття відповідачки як матері, яка повинна піклуватися та любити своїх дітей. Діти бояться матері та не бажають залишатися з нею на одинці, не бажають спілкуватися з нею, відмовляються показувати їй свої щоденники, не ідять їжу, яку вона іноді готує. Діти вважають, що мама їх не любить, вони не хочуть спілкуватися з нею. Через постійні крики відповідачки забезпечити розвиток дітей у безпечному, спокійному та стійкому середовищі неможливо, оскільки своєю поведінкою вона руйнує психіку доньок, закладає їм неправильну модель поведінки. Позивач зазначає, що захищає дітей від агресивної поведінки відповідачки, заспокоює їх, намагається переключити їх увагу на позитивні моменти, постійно займається їх вихованням, розвитком, лікування, відпочинком, тощо, весь час підтримує з ними зв`язок, перевіряє щоденники, спілкується з учителями, лікарями, тренерами, тощо, постійно відвідує батьківські збори, приймає активну участь у житті доньок. Зазначає, що між ним та дітьми склались дуже теплі і добрі стосунки, вони люблять один одного. На даний час діти мешкають разом з позивачем та відповідачкою у чотирьохкімнатному будинку [ADDRESS] , в якому створені всі необхідні умови для виховання та повноцінного розвитку дітей. Від народження [PERSON] та [PERSON] жили не лише зі дружиною, а й разом з бабусею і дідусем (батьками позивача), що обумовлено організацією побуту, який здійснили батьки позивача [PERSON] та [PERSON] у власному будинку за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться через дорогу від будинку позивача. Позивач наголошує, що тривалість часу, проведеного дітьми з дідусем та бабусею, є важливим чинником при визначенні найкращих інтересів дітей, до того ж у дітей склався стійкий психологічний зв`язок між батьком, дідусем та бабусею. Позивач зазначає, що офіційно працевлаштований, за місцем роботи має позитивну характеристику, щомісячний дохід складає в середньому 24738 грн. [PERSON] , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд шлюб, укладений 24.02.2001 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, по актовому запису № 232, розірвати. Визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . У відзиві на позовну заяву [PERSON] вимоги про розірвання шлюбу визнала проти позовних вимог про визначення місця проживання дітей разом з батьком заперечувала. У липні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визначенням місця проживання дітей разом з матір`ю, в якій зазначила, що перебуває у шлюбі з позивачем за первісним позовом. Від шлюбу мають двох дочок - [PERSON] і [PERSON] , які проживають разом з ними у [ADDRESS] . Зазначає, що з обставини, викладені у первісному позову не відповідають дійсності. Зазначила, що вона і позивач обоє працюють, машина в сім`ї одна, то було так заведено, що він по дорозі на роботу завозив їх до школи. Відповідачка працює до 18:00 і з урахуванням часу на дорогу потрапляє додому приблизно о 19:00 , а чоловік близько 22:00. Тому коли вона приходила з роботи то забирала дітей додому. Заняття у гутрках, які відвідують діти, проводяться в проміжок часу з 15:00 до 18:00, тому ані позивач, ані відповідач не мали фізичної можливості супроводжувати їх, а відпускати самих вони побоювались, тому оскільки батьки чоловіка мешкають в будинку навпроти, вони добровільно надавали допомогу в цьому питанні. Однак з вересня 2019 року, коли сторони почали жити як сусіди у різних кімнатах, батьки позивача перестали пускати відповідачку до себе до дому та не віддавали їй дітей. Вони почали віддавати дочок тільки чоловіку, коли він приїздив з роботи о 22:00. Він майже відразу заводив їх до себе у кімнату та вкладав спати. Зазначає, що коли вона намагалась зайти до кімнати, то чоловік не дозволяв їй цього робити. Діти перестали приносити портфелі додому, та залишали їх у бабусі з дідусем. Таким чином [PERSON] спілкувалась з дітьми якимись уривками, трохи коли вони збираються до школи та трохи ввечері. На вихідні дні позивач водив дітей до своїх батьків або їхав ночувати з ними до своєї квартири. Така поведінка позивача приголомшувала [PERSON] і обурювала одночасно, однак вона вважала для себе не можливим здійснити будь-які більш рішучі дії, з огляду на те, що це могло негативно відобразитися на емоційному стані дітей. Як зазначає [PERSON] позивач за первісним позовом фактично майже позбавив її спілкування з дітьми. Вона пропонувала чоловіку надати згоду на її переїзд разом з дітьми до квартири, що є у їхній спільній власності, де вона і зареєстрована разом з дітьми. Однак згоди не отримала. [PERSON] офіційно працевлаштована, має стабільну заробітну плату близько 10000 - 11000 грн. Всі витрати щодо утримання житла в належному стані, забезпечення побуту, придбання харчових продуктів, одягу відповідачка здійснювала за власні кошти, але їй і на думку не прийшло збирати касові чеки. [PERSON] наголошує, що позивач за первісним позовом працює з ранку і до вечора, дуже часто працює у вихідні та святкові дні. Він може проводити з дітьми лише нічний час, коли спілкування або виховання не можливе. Фактично позивач бажає перекласти свої та її батьківські обов`язки на своїх батьків, які є вже людьми похилого віку. Позивач бажає позбавити дочок материнської любові, опіки, ласки, яка потрібна їм кожен день, а не час від часу. Всі докази, які надані позивачем, на думку [PERSON] підтверджують тільки те, що він є гарним батьком, але жодних обгрунтованих підстав щодо встановлення місця проживання дочок разом з батьком, ним не наведено. [PERSON] просила суд визначити місце проживання дітей разом з матір`ю. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Заявив, що у разі задоволення позовних вимог не буде перешкоджати [PERSON] у вільному спілкуванні і вихованні дітей. Проти зустрічного позову заперечував. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала, пояснила, що позивач своїмми діями створює ситуацію, за якої вона позбавлена об`єктивної можливості спілкуватися з дітьми, що діти настроєні позивачем та його батьками проти матері, тому не бажають з нею спілкуватися. Проти первісного позову заперечувала. Представник третьої особи підтримала позицію позивача за первісним позовом, просила позовні вимоги за первісним позовом задовольнити та врахувати висновок служби у справах дітей, який долучено до матеріалів справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та заслухавши показання свідків, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.02.2001 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис №232, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим повторно видано 12.11.2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області серія [NUMBER] (а.с. 12). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] у м. Харкові, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , яка народилася [INFO] у м. Харкові, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 13-14). З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що фактичні шлюбно-сімейні відносини подружжя припинені, сторони припинили ведення спільного господарства, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, сторони не бажають примиритися і строк для примирення їм не потрібен. Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що сторони сумісного господарства не ведуть, на примирення не згодні, шлюбно-сімейні відносини припинені, суд вважає що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. З урахуванням викладених обставин суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16) у квартирі, яка на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15), однак фактично проживають разом з [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] , який на праві власності належить позивачу (а.с. 17-18). Як вбачається з матеріалів справи, сторони, які після розірвання шлюбу мають намір проживати окремо, проте згоди щодо того, з ким із них будуть проживати їх діти, не дійшли. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з таких обставин. Ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у ст. 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. У судовому засіданні 01 червня 2021 року суд заслухав думку малолітньої [PERSON] щодо того, з ким з батьків вона хоче проживати. Дитина зазначила, що хоче жити з татом, оскільки мама кричить на неї, на батька та на інших родичів, були випадки, коли мама могла вдарити її, вночі будила і кричала, часто погрожувала і їй, разом з батьком і сестрою, доводилося іти з дому. Мама проклинає її та сестру. Погрожувала фізичною розправою. Зазначила, що батько ставить до неї дуже добре, не вживає ненормативну лексику, на відміну від мами, підтримує в усіх починаннях, хвалить, відвідує разом з нею гуртки. Також на гуртки її водить бабуся. Її підтримують у починаннях батько, бабуся і дідусь. З мамою вона не ділиться своїми успіхами, бо боїться її, адже вона може накричати на неї. Не хоче жити з мамою, бо та її ображала, била, її поведінка непердбачувана, свідок не знає, чого від матері очікувати, у неї дуже мінливий настрій, вона вживає дуже багато ненормативної лексики як по відношенню до свідка, так і до інших осіб. Зазначила, що її небажання жити з матір`ю не є наслідком образи щодо неї. Також у судовому засіданні 01 червня 2021 року суд заслухав думку малолітньої [PERSON] щодо того з ким з батьків вона хоче проживати. Дитина зазначила, що хоче жити з батьком, бо він до неї ставиться дуже добре, записав на усі гуртки, на які її водить або він, або бабуся. Їй дуже подобається займатися на гуртках, виступає на конкурсах та займає там перші місця, і батько завжди її вітає з премогами, а мама - інколи. З мамою жити не хоче, бо та б`є батька і їй це дуже не подобається. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 08 січня 2009 року у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" та рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Зібрані докази свідчать про те, що [PERSON] постійно піклується про дітей, турбується про стан їхнього здоров`я, бере участь у духовному та фізичному розвиткові, цікавиться навчальним та позашкільним процесом. [PERSON] працює прокурором відділу Прокуратури Харківської області, за місцем роботи має позитивну характеристику, щомісячний дохід складає в середньому 24738 грн., що підтверджується довідкою про заробітну плату, виданою 28.11.2019 за № 18-359. Мешкає в будинку [ADDRESS] , який належить йому на праві власності. У цьому житлі створені всі необхідні умови для виховання та повноцінного розвитку дітей, що підтверджується актом обстеження умов проживання дітей від 08.08.2019 року, затвердженим заступником директора Департаменту - начальником Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, поводиться аморально, що може зашкодити розвиткові малолітніх дітей, суду не надано. Допитаний у судовому засіданні 21 квітня 2021 у якості свідка дід малолітніх дітей [PERSON] повідомив, що є батьком позивача [PERSON] , мешкає через дорогу за адресою: [ADDRESS] . Вони з дружиною дуже люблять своїх онучок [PERSON] та [PERSON] , а ті люблять їх. Вони добровільно допомагають за ними доглядати і виховувати їх. [PERSON] проживала у них відразу після народження [PERSON] . [PERSON] повідомив, що йому відомі випадки фізичного насилля з боку матері на адресу батька, вживання нецензурної лексики [PERSON] . Діти не прихильні до матері, однак вона не вживає заходів, щоб здобути цю прихильність, не проявляє до дочок уваги, ласки, не цікавиться шкільним і позашкільним життям дівчаток. Навчанням і духовним розвитком дітей займається в основому батько [PERSON] , дід і баба допомагають. Діти люблять батька. Допитана у якосі свідка [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] та тіткою [PERSON] та [PERSON] повідомила, що бачить дівчат кожного дня, її дочка відвідує гуртки разом з двоюрідними сестрами. Навчанням та духовним розвитком дівчат займається батько, а також дід і баба, мати участі у шкільному та позашкільному житті дітей не бере, не цікавиться їх успіхами, не відвідує батьківські збори тощо. Вона кожного дня бачить дівчат, спілкується з ними, ті їй розповідають про своє ставлення до своїх батьків. На підставі відомих їй фактів вона дійшла висновку, що між дітьми та матір`ю відсутні сталі психоемоційні зв`язки. За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. Питання щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, з батьком, [PERSON] , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] №339 від 07.07.2020, відповідно до якого, враховуючи надані документи, пояснення дітей батьків, рекомендації Комісії, в інтересах дітей, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] . Вирішуючи питання щодо врахування висновку при ухвалені рішення суд виходить з наступного. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Висновок Департаменту служб у справах дітей ХМР №339 від 07.07.2020 року відповідає встановленим законом положенням щодо достатнього обґрунтування, а також вимогам, висловленим Верховним Судом у постанові від 14.02.2019 у справі №377/128/18, оскільки його прийнято з урахуванням думки дітей, які досягли десятирічного віку і які як в усній бесіді, так і письмово, виявили бажання проживати разом з батьком. Добровільність даного бажання була підтверджена показаннями останніх в судовому засіданні. Окрім того, висновок прийнято також за результатами співбесіди з батьками, вивчення наданих сторонами документів, а саме інформації з місця навчання [PERSON] та [PERSON] , закладу охорони здоров`я, закладів позашкільної освіти. При наданні висновку Департамент служб у справах дітей ХМР керувався положеннями ст. 19, 160, 161, 162, 171 СК України. За таких обставин у суду відстуні підстави вважати, що висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей, а тому враховується судом при ухваленні рішення. За таких обставин суд відмовляє [PERSON] у задоволенні клопотання про неврахування висновку при ухваленні рішення. Разом з тим суд відхиляє долучені позивачем до позовної заяви докази - відеозаписи із стенограмою як недопустимі докази з наступних підстав. Згідно з ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. До електронних доказів відноситься інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет) (ч. 1 ст. 100 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Враховуючи, що суду не надано доказів, що [PERSON] , яка зображена на долучених до позовної заяви відеозаписах, надала згоду на її знімання на відеоплівку, а відеозйомка велася не на вулиці, зборах, конференціях чи мітингах, а в умовах приватного характеру, суд вважає, що даний відеозапис здобутий з порушенням встановленого ст. 307 ЦК України порядку, а тому визнає його недопустимим і не враховує при розгляді справи. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна, або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Норми міжнародного права та національного законодавства не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд має керуватися найкращими інтересами дитини. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким із батьків дитина буде проживати. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), 90, Ignaccolo-Zenide, 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, 71, 25 січня 2011 року, І Manic, 102 ). У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд враховує, що формально [PERSON] може претендувати на визначення місця проживання [PERSON] і [PERSON] разом з нею, оскільки вона офіційно працевлаштована на посаді юрисконсульта в КП «Сучасне місто», має стабільний дохід на рівні 10000 грн в місяць, позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, забезпечена житлом, однак для забезпечення інтересів дитини, з огляду на стійкі психоемоційні зв`язки дітей саме з батьком, прихильністю дочок до [PERSON] , забезпечення стабільності життєвого середовища дітей, саме визначення місця проживання дітей із батьком відповідатиме їх інтересам. Суди враховує, що отримані судом докази свідчать про те, що [PERSON] постійно піклується про дітей, бере активну участь в їх житті, цікавиться навчанням та позашкільним життям, турбується про його здоров`я, сприяє їх духовному та фізичному розвиткові. Окрім того судом враховано бажання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які не бажають проживати з матір`ю і хочуть жити з батьком. Зважаючи на встановлені сталі соціальні зв`язки, які склались у дітей за місцем проживання та навчання та позакшкільну освіту, їх психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дітей, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] максимально відповідатиме найкращим інтересам дітей. Ухвалюючи рішення у справі, суд відступає від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16, позаяк Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей (така ж позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц). Одночасно суд роз`яснює [PERSON] , що вона не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про зміну місця проживання дитини у разі зміни умов та обставин проживання дитини з батьком, а також наявності підстав вважати, що проживання дитини з матір`ю відповідатиме її найкращим інтересам. Окрім того суд наголошує, що статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком та відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1261,20 грн, та повертає позивачу з державного бюджету 420,40 грн, у зв`язку з визнання однієї позовної вимоги відповідачем. Rеруючись ст. 51 Конституції України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 19, 141, 161 СК України, ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. ст. 4, 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

Outcome: approved