Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява позивача [PERSON] до відповідачів Держави України в особі Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, в якій позивач просить стягнути з відповідача Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь 100 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вимоги позову обґрунтовані тим, що у зв`язку з військовим конфліктом на сході України позивач із сім`єю був вимушений переїхати на постійне мешкання з м. Луганська до м. Києва. Після звільнення з військової служби з 08 жовтня 1991 року його сім`я перебувала на квартирному обліку у виконавчому комітеті Луганської міської ради з правом першочергового одержання жилих приміщень. Але через окупацію міста 10 грудня 2014 року їх було знято з квартирного обліку за заявою позивача у зв`язку з переїздом до нового місця проживання - у Дніпровський район м. Києва. З 2015 року, як внутрішньо переміщена особа, позивач неодноразово звертався для постановки (відновлення) на квартирний облік до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, але отримував негативні відповіді через відсутність реєстрації в м. Києві. Позивач з дружиною зареєструвались у Центрі обліку бездомних громадян Київської міської державної адміністрації за адресою: [ADDRESS] Проте Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація своїм розпорядженням від 10 липня 2015 року №349 продовжувала відмовляти його сім`ї у постановці на квартирний облік. Незаконне рішення посадової особи райдержадміністрації було оскаржене 16 вересня 2015 року у Окружному адміністративному суді м. Києва. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2016 року по справі № 826/22158/15 позов задоволено частково, визнано протиправними дії Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови у прийнятті на квартирний облік [PERSON] з сім`єю та зобов`язано Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію повторно розглянути заяву [PERSON] щодо прийняття на квартирний облік. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року скарга позивача задоволена частково, третій абзац результативної частини постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2016 року викладено у наступній редакції: "Зобов`язати Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію повторно розглянути заяву [PERSON] щодо прийняття його на квартирний облік з 08.10.1991 року". Судове рішення набрало законної сили. Голова Дніпровської РДА в м. Києві П. Онуфрійчук своїм розпорядженням №427 від 11 серпня 2016 року знову свідомо та протизаконно відмовив позивачу в прийнятті на квартирний облік, вважаючи підставою "відсутність необхідних для прийняття рішення документів (п. 8, 18, 26, 31, 45 Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та надання їм жилих приміщень в Українській PCP)". Після отримання довідки про реєстрацію місця проживання (додатку 13), позивач знову звернувся до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про прийняття його сім`ї на квартирний облік. Але, не зважаючи на постанови Окружного адміністративного суду м. Києва та Київського апеляційного адміністративного суду, які визнали «протиправними дії Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови у прийнятті на квартирний облік [PERSON] з сім`єю», відмітки про реєстрацію в паспортах, голова Дніпровської РДА в м. Києві П. Онуфрійчук своїм розпорядженням №378 від 11 липня 2017 року протизаконно та безпідставно відмовив позивачу в прийнятті на квартирний облік" у зв`язку з відсутністю підстав для прийняття на квартирний облік, відповідно до п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Українській PCP та п. 2, 7 Постанови виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок №234 від 30 квітня 1991 року". У вересні 2017 року мене було знято з реєстрації в Центрі обліку реєстрації бездомних громадян за адресою: [ADDRESS] та зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . В жовтні 2017 року в черговий раз подав документи для прийняття на квартирний облік. Проте голова Дніпровської РДА в м. Києві розпорядженням №666 від 30 листопада 2017 року знову протизаконно відмовив сім`ї позивача в прийнятті на квартирний облік, підставою якого було "реєстрація в м. Києві менше 5 років, пункти 8, 13, 18, 26, 31,45 Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та надання їм жилих приміщень в Українській PCP та п. 2, 5, 7 Постанови виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок №234 від 30.04.1991)". Захищаючи своє конституційне право на житло, позивач знову оскаржив протизаконні акти Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації у адміністративному суді. Згідно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 березня 2018 року №826/19681/16: визнано протиправними дії Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в частині відмови відновлення [PERSON] та членів його родини на квартирному обліку з 08 жовтня 1991 року з правом першочергового одержання жилих приміщень за пільгою військовослужбовців, звільнених з військової служби у запас або у відставку за хворобою за їх новим місцем проживання в місті Києві; визнано протиправним та скасовано Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №378 від 11 липня 2017 року; зобов`язано Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію поставити [PERSON] та членів його родини на квартирний облік з 08 жовтня 1991 року з правом першочергового одержання житла за пільгою військовослужбовців, звільнених з військової служби у запас або у відставку за хворобою за їх новим місцем проживання в місті Києві. Судове рішення набрало законної сили. На виконання даного рішення 21 березня 2018 року Окружним адміністративного суду м. Києва видано виконавчий лист. Однак, відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2018 року у вказаній справі №826/19681/16, провадження у справі закрито через те що адміністративний суд апеляційної інстанції прийшов, зокрема, до наступних висновків: «... спори про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та про зобов`язання поновити на такому квартирному обліку підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло. Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача». Велика Палата Верховного Суду винесла постанову від 13 лютого 2019 року про залишення постанови апеляційного суду без змін. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 02 травня 2019 року у справі №755/4555/19, яке набрало законної сили, визнано право [PERSON] на відновлення [PERSON] та членів його родини на квартирному обліку з 08 жовтня 1991 року з правом першочергового одержання жилих приміщень за пільгою військовослужбовців, звільнених з військової служби у запас або у відставку за хворобою за їх новим місцем проживання в місті Києві; визнано недійсним та скасовано п. 3 Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 378 від 11 липня 2017 року стосовно відмови в прийнятті на квартирний облік [PERSON] та [PERSON] ; зобов`язано Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію поставити [PERSON] та членів його родини на квартирний облік з 08 жовтня 1991 року з правом першочергового одержання житла за пільгою військовослужбовців, звільнених з військової служби у запас або у відставку за хворобою за їх новим місцем проживання в місті Києві. Вказаними вище неправомірними діями Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, встановленими відповідними рішеннями судів, що набрали законної сили, позивачу нанесено моральну шкоду. В період протиправної поведінки позивач змушений був терпіти значне психічне напруження, а також значні фізичні страждання, що виразились у погіршенні стану його здоров`я та стану здоров`я його матері. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 100 000,00 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 19 вересня 2019 року позивачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачами Дніпровською районною в м.Києві державною адміністрацією та Державною казначейською службою України отримано 16 вересня 2019 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. 27 вересня 2019 року Дніпровська районна в м.Києві державної адміністрація направила до суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджуючись з позовними вимоги, зазначила, що Дніпровською районною в м.Києві державною адміністрацією виконуються судові рішення та вважає, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні, однак з наданих позивачем медичних висновків не можливо встановити причину виникнення захворювань, їх тривалість або зв`язок між захворюваннями позивача з прийнятими судовими рішеннями та діями Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації. 03 жовтня 2019 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що в позов містить обґрунтування протиправної поведінки Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації та нанесеної моральної шкоди. Крім того, у відповіді на відзив позивач зазначає про подачу Дніпровською районною в м.Києві державною адміністрацію відзиву на позов з істотним порушенням строку. Проте, таке твердження є хибним, оскільки судом надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву 15 днів з дня вручення копії ухвали суду. Отже, отримавши ухвалу суду про відкриття провадження 16 вересня 2019 року, Дніпровська районна в м.Києві державна адміністраця направила відзив на позовну заяву в строк, встановлений судом. 13 листопада 2019 року представником Державної казначейської служби України - Ферштей А.М. до суду направлено відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї та клопотанням про визнання поважними причин пропуску на подання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з великим навантаженням та наявністю одного працівника юридичного відділу. Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.. Згідно до ч. 2ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 127 ЦПК України визначено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Копію ухвали суду про відкриття провадження Державною казначейською службою України отримано 16 вересня 2019 року (а.с. 66), проте відзив на позовну заяву, який містить заяву про визнання поважними причини попуску строку на подання відзиву, надісланий до суду лише 13 листопада 2019 року, тобто всупереч вимогам ч.7 ст.178 ЦПК України поданий з пропуском строку, встановленого ухвалою суду, а відповідна заява про продовження встановленого судом процесуального строку, до закінчення цього строку подана не була. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що причини пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву відповідачем Державною казначейською службою України не є поважними, заява на його продовження в строки, визначені ч.2 ст. 127 ЦПК України не подана, у зв`язку з чим відзив підлягає залишенню без розгляду. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним та відповідачем Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 31 березня 2016 року у справі №826/22158/15 позов [PERSON] задоволено частково, визнано протиправними дії Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови у прийнятті на квартирний облік [PERSON] із сім`єю та зобов`язано Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію повторно розглянути заяву [PERSON] щодо прийняття на квартирний облік (а.с. 13-15). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2016 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2016 року -змінено, третій абзац резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2016 року викладено у наступній редакції: «Зобов`язати Дніпровську районну у місті Києві державну адміністрацію повторно розглянути заяву [PERSON] щодо прийняття його на квартирний облік з 08 жовтня 1991 року» (а.с. 16-17). Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 березня 2018 року у справі №826/19681/16 адміністративний позов [PERSON] задоволено частково, визнано протиправними дії Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в частині відмови відновлення [PERSON] та членів його родини на квартирному обліку з 08 жовтня 1991 з правом першочергового одержання жилих приміщень за пільгою військовослужбовців, звільнених з військової служби у запас або відставку за хворобою за їх новим місцем проживання в місті Києві; визнано протиправним та скасовано Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 378 від 11 липня 2017 року; зобов`язано Дніпровську районну в місті Києві держану адміністрацію поставити [PERSON] та членів його родини на квартирний облік з 08 жовтня 1991 року з правом першочергового одержання житла за пільгою військовослужбовців, звільнених з військової служби у запас або відставку за хворобою за їх новим місцем проживання в місті Києві (а.с. 21-25). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2018 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 березня 2018 року скасовано, провадження у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними, визнання протиправними розпорядження та зобов`язання вчинити дії закрито (а.с. 27-29). Постановою Верховного суду від 13 лютого 2019 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2018 року залишено без змін (а.с. 30-34). Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 02 травня 2019 року у цивільній справі №755/4555/19 позов [PERSON] до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права, визнання незаконним та скасування акту індивідуальної дії, зобов`язання вчинити дії - задоволено, ухвалено визнати право [PERSON] на відновлення [PERSON] та членів його родини на квартирному обліку з 08 жовтня 1991 року з правом першочергового одержання жилих приміщень за пільгою військовослужбовців, звільнених з військової служби у запас або у відставку за хворобою за їх новим місцем проживання в місті Києві; визнати незаконним та скасувати Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №378 від 11.07.2017 року; зобов`язати Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію поставити [PERSON] та членів його родини на квартирний облік з 08 жовтня 1991 року з правом першочергового одержання житла за пільгою військовослужбовців, звільнених з військової служби у запас або у відставку за хворобою за їх новим місцем проживання в місті Києві (а.с. 35-39). Постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 02 травня 2019 року змінено та викладено третій абзац резолютивної частини в наступній редакції: «Визнати недійсним та скасувати п. 3 Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 378 від 11.07.2017 року стосовно відмови в прийнятті на квартирний облік [PERSON] та [PERSON] », в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 40-43). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судовими рішеннями встановлено, що [PERSON] з 02 серпня 1991 року звільнений з дійсної військової служби за ст. 60 «Б» (у зв`язку з хворобою), наказ ГК ВМФ №0445 від 11 липня 1991 року, та має право на пільги, встановлені постановами ЦК КПСС та Ради Міністрів СРСР від 21 березня 1989 року №237-74, від 20.01.1960 №74, постановами Ради Міністрів СРСР від 17 лютого 1981 року №193 та від 07 вересня 1989 року №734. [ADDRESS] зі складом сім`ї 4 особи перебував на квартирному обліку у виконавчому комітеті Луганської міської ради з правом першочергового одержання жилих приміщень за пільгою військовослужбовців, звільнених з військової служби у запас або відставку з 08.10.1991 року та рішенням виконавчого комітету Луганської міської ради від 10.12.2014 року № 177/3 був знятий з квартирного обліку згідно з поданою заявою. Жилою площею у місті Луганську [PERSON] не забезпечувався. Відповідно до довідок про прийняття на обслуговування в заклад для бездомних осіб [PERSON] та його дружина [PERSON] прийняті на обслуговування (перебувають на обліку) у філії Центру обліку бездомних громадян м.Київ, пров. Лобачевського, 8А з 18 червня 2015 року по теперішній час (а.с. 9, 9-зворот). Відповідно до довідки від 24 липня 2017 року №0000276387 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] фактично проживає/перебуває в [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до довідки від 30 листопада 2016 року №0000051997 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] фактично проживає/перебуває в [ADDRESS] (а.с. 5 зворот). На неодноразові звернення [PERSON] про прийняття на квартирний облік в період з 2015 року по 2017 рік, Дніпровська районна в м.Києві державна адміністрація систематично відмовила у задоволені його заяв (а.с. 7, 8, 11, 12). Такі дій відповідача рішеннями суду визнані протиправними та скасовані. Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: ст. 56 Конституції України; ст.1173-1176 ЦК України. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки для наявності зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 2, 81 ЦПК України є обов`язком позивача. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд критично оцінює посилання позивача на погіршення стану його здоров`я у зв`язку з протиправними діями відповідача Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, оскільки [PERSON] з 02 серпня 1991 року звільнений з дійсної військової служби у зв`язку з хворобою, отже відсутній причино-наслідковий зв`язок між захворюваннями, лікуванням позивача та діями вказаного відповідача. Також не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації щодо відмови в прийнятті на квартирний облік позивача та його дружини з перебуванням його матері на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні. Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача, що неодноразові протиправні відмови Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в прийнятті на квартирний облік [PERSON] та [PERSON] безумовно мають негативні наслідки як для позивача так і його сім`ї, спричинили душевні страждання, стрес та дискомфорт в життєвому укладі, в тому числі через вимушеність неодноразово оскаржувати такі рішення до суду, захищаючи свої права. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 1 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Такий правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позивач неодноразово був протиправно позбавлений права першочергового одержання жилих приміщень за пільгою військовослужбовців, яке ним набуте на законних підставах ще в 1991 році, характер та обсяг страждань позивача, та виходячи з вимог розумності і справедливості, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання Казначейством з відповідного рахунку на користь позивача на відшкодування завданої моральної шкоди 10 000,00 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до Держави України в особі Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial