Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до «Приватного акціонерного товариства "Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури "Діпрозв"язок"" про забов»язання звільнити з роботи шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України після закінчення відпустки з 20.05.2013р., стягнення вихідної допомоги, стягнення відпускних, стягнення середнього заробітку при звільненні за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди. В первинному позові зазначив, що перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 2008 р. по даний час. 14.12.2011р. він був незаконно звільнений, а 19.12.2012р. поновлений на роботі за рішенням Вінницького районного суду Вінницької області по справі за №203/180-12-ц з відповідними виплатами за вимушений прогул. Після поновлення на роботі відповідач продовжував грубо порушувати законодавство про працю у відношенні до позивача, не створював належним порушувати законодавство про працю по відношенню до нього, не створював належних умов праці, не виплачував коштів, в тому числі згідно рішення суду, не надавав відпустку, були також численні порушення правил життєзабезпечення. З цього приводу позивач неодноразово звертався із скаргами та заявами до керівництва, до комісії з трудових спорів, в профсоюзи та в різні інстанції. Частина порушень законодавства була підтверджена актами перевірок товариства, які є лише у відповідача, але він продовжував і далі безкарно і зухвало, грубо порушувати законодавство України, в тому числі і трудове. 23 квітня 2013 року саме у зв'язку із зазначеними грубими порушеннями заповідачем законодавства про працю, позивач подав відповідну заяву відповідачу, яку зареєстрував за № 157. В заяві він описав істину причину вимушеного звільнення і просив надати йому відпустку з 24.04.2013 року; звільнити його з роботи на підставі п.З ст 38 КЗпП України, з моменту закінчення терміну використання ненаданих раніше відпусток; надіслати поштою розрахунки нарахувань зарплати, відпускних та вихідної допомоги, здійснити інші виплати, надіслати наказ про його звільнення, а кошти перерахувати на його картковий рахунок, згідно законодавства. З 24.04.2013 року позивач на роботу не виходив, так як вважав себе звільненим згідно чинного законодавства по п.З ст.38 КЗпП. Як причину звільнення за ч.З ст.38 КЗпП України позивач вважає упереджене ставлення до нього з боку керівництва, невиконання власником та повноваженим ним органом законодавства про працю, порушення умов колективного та трудового договору. Згодом у зв»язку з невиконанням відповідачем вимог його заяви, він звернувся до суду за захистом своїх прав і рішенням Вінницького районного суду по справі за №128/1539/13-ц було частково задоволено його позовні вимоги. Як з»ясувалося при розгляді справи, позивач не є звільненим, а являється працівником товариства. Це наносить йому шкоду, так як він не може працевлаштуватися, щоб заробляти собі та для сім»ї кошти на проживання. Відповідач порушує права позивача, так як не видає наказ про його звільнення на підставі поданої 23.04.2013р. заяви та не здійснив звільнення позивача з роботи та виплату належних позивачу виплат. Такі дії привели для позивача до настання моральних збитків, так як він переніс сильний нервовий стрес, зазнав душевних страждань, було принижено його честь та гідність, отримав морально-психологічну травму. Моральну шкоду оцінює в 5000 грн. З приводу вищевказаного позивач звернувся до суду з позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги уточнив та збільшив, просив суд зобов»язати відповідача звільнити його з роботи, шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України по заяві від 24.04.2013р. після закінчення відпустки з дати 20.05.2013р., а також просив суд стягнути на його користь вихідну допомогу, відпускні, та стягнути середній заробіток при звільненні за час затримки розрахунку при звільненні. Також просив суд стягнути моральну шкоду в сумі 5000 грн., так як зазнав моральних страждань, не міг працювати та заробляти на життя. Суду також показав, що був поновлений на роботі за рішенням суду, однак відповідач відмовився забезпечити його належними умовами праці, не допускав до роботи, затримував заробітню плату, все це призвело до порушення умов праці і тому ним було подано заяву про звільнення. Відпускні не надавалися з 2011-2012р.р. Просить зобов»язати сплатити відповідача на його користь за відпустку лише за 27 днів, та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за затримку розрахунку при звільненні. Відповідач ПрАТ "Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури "Діпрозв"язок"" до суду подав заяву за якою представник відповідача просить слухання справи проводити у її відсутність. У задоволенні позову просить відмовити та врахувати те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаними позовними вимогами. За письмовими запереченнями просять врахувати, що частина вимог вже знайшла своє вирішення у попередніх судових спорах за позовами позивача до даного відповідача, та ту обставину, що позивач допускав неявку на робоче місце самовільно, не повідомляючи про причину своєї відсутності товариство, тому не може бути звільненим за с..38 ч.3 КЗпП України. В задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши докази, суд встановив наступне: Позивач [PERSON], згідно наказу ВАТ "Український інститут по проектуванню засобів та споруд зв"язку "Діпрозв"язок" від 24.09.2008р. №234/к був прийнятий на посаду начальника відділу експлуатаційно - технічного обслуговування №10 в порядку переведення з Регіонального центру технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі 32 в м. Вінниця філії "Дирекції первинної мережі ВАТ "Укртелеком". 27.05.2010р. [PERSON] був переведений на посаду провідного інженера з охорони праці до групи з охорони праці №07, згідно наказу №130/к від 27.05.2010р. Наказом №73 від 26.05.2011р. "Про організаційні зміни та введення нових структурних підрозділів у штатний розклад ВАТ "Діпрозв"язок" посаду провідного інженера з охорони праці №07, яку займав позивач, було виведено та введено у штатний розклад посаду інженера з охорони праці №07 з підпорядкуванням голові правління. Наказом №288/к від 14.12.2011р. [PERSON] був звільнений в зв"язку з скороченням штату. Згідно рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.12.2012р. [PERSON] був поновлений на роботі з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди. За записом трудової книжки [PERSON] було поновлено наказом №03/к від 02.01.2013р. на посаді провідного інжинера з охорони праці (а.с.61,187т.1) . 03.02.2013р. також було постановлено рішення Вінницького районного суду Вінницької області за позовом [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за яким позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з окладу та посади, що є вищевказаною. У відповідності до довідки ПрАТ "Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури "Діпрозв"язок""№ 61 від 12.11.2014р. середня заробітня плата [PERSON] складає 124 грн. 65 коп. (а.с.181 т.1). Згідно наказу №50 від 20.02.2013р. [PERSON] було надано відпустку строком на 30 календарних днів в період з 25.03.2013р. по 27.03.2013р. включно за власний рахунок (а.с.182 т.1). Згідно довідки ПрАТ "Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури "Діпрозв"язок""№1144/03 від 28.10.2014р. заборгованості по виплаті заробітної плати перед [PERSON] товариство не має. (а.с.61 т.1). Після видання наказу №03/к від 02.01.2013р. на посаді провідного інженера з охорони праці, позивач за власним поясненням намагався приступити до роботи, однак відповідач не забезпечив його належними умовами для праці, тому ним було подано заяву від 23.04.2013р. про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП, так як відповідач не забезпечив йому належні умови роботи та не платив заробітню плату. Даний факт був встановлений судовим рішенням від 19.12.2012р. Дана заборгованість була погашена лише після постановлення судового рішення Вінницького районного суду від 19.12.2012р. За судовим рішенням Вінницького районного суду від 03.12.2013р. було встановлено факт того, що позивач на наступний день після винесення рішення від 19.12.2012р. з»явився на роботу 20.12.2012р, але до роботи допущений керівництвом не був. Робоче місце забезпечено позивачу не було, наказ про поновлення на роботі керівництво не видало. Наказ про поновлення на роботі було видано лише 02.01.2013р. Присуджений судом середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33780,45 грн. був виплачений підприємством лише 20.08.2013р., тобто вже після подачі позивачем заяви про звільнення з роботи від 23.04.2013р. (а.с.21). Таким чином, суд вважає встановленим та підтвердженим судовою преюдицією факт того, що відповідачем було допущено порушення умов трудового законодавства щодо своєчасного проведення оплати праці, що є порушенням ст.94,96 КЗпП України,. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Вказане конституційне право позивача на своєчасне отримання заробітної плати є порушеним, тому у позивача є підстави для проведення процедури звільнення саме за ч.3 ст.38 КЗпП. Тому, суд вважає, що дана вимога позивача є доведеною та такою, яка підлягає до задоволення в частині зобов»язання звільнити з роботи шляхом видачі наказу про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Щодо дати звільнення, визначеної позивачем як 20.05.2013р., а саме, після відбуття відпустки в 27 днів, суд враховує, що позивачем є доведеним факт того, що ним не було отримано щорічну відпустку за 2011-2012р. Позивачем у 2013р. лише була отримана основна щорічна відпустка в 30 календарних днів за власний рахунок. З наказу товариства №50 від 20.02.2013р. вбачається, що позивачу була надана відпустка строком на 30 календарних днів в період з 25.03.2013р. по 27.03.2013р. за власний рахунок. Щорічна оплатна відпустка отримана позивачем не була, що підтверджує надана суду відповідачем довідка №1034 від 21.11.2013р. (а.с.21 т.2). Згідно даної довідки [PERSON] не було використано 26 календарних днів щорічної відпустки за період 14.12.2011р. по 13.12.2012р. та 1 календарний день за 7 відпрацьованих днів з 02.01.2013р. по 23.04.2013р. Тому, суд вважає, що звільнення позивача слід провести з 20.05.2013р. з врахуванням днів відпустки, які просив позивач за текстом своєї заяви про надання відпустки з подальшим звільненням після її відбуття. З відповідача слід стягнути відповідну оплату щорічної відпустки строком в 27 календарних днів. Визначаючись з сумою оплати відпустки суд враховує, що згідно довідки ПрАТ «Діпзв»язок» середньоденна заробітня плата позивача, що була обчислена шляхом ділення сумарної заробітної плати на кількість робочих днів складає 124,65 коп. Вказану суму суд помножує на кількість оплачуваних днів та отримує суму відпускних як 124,65х27=3365,55 грн., які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. За позовною вимогою позивач виходить з середньоденної заробітньої плати позивача в 142,59 грн., що була встановлена судовим рішенням від 2012р. Дана сума була відрахована на відсутністю показників щодо відпрацьованого часу за період, що пройшов після винесення судового рішення, тому судом до уваги беруться саме дані вказані у довідці від 12.11.2014р. №61, наданій на вимогу суду відповідачем з врахуванням кількості відпрацьованих днів за період березень-квітень 2013р., що відповідає вимогам ст.11 ч.5 ЗУ «Про відпустки». Враховуючи вказане, решта суми зазначеної позивачем до стягнення не підлягає. В зв»язку зі звільненням за ст.38 ч.3 КзПП України з відповідача на користь позивача слід стягнути вихідну допомогу в розмірі 3-х місячного середнього заробітку. Визначаючись щодо суми нарахування вихідної допомоги суд виходить з того, що судом було встановлено, що позивач пропрацював у січні 2013р. за табелем 3 дні, у лютому 2 дні, у березні 2 дні, та було проведено оплату по лікарняним листкам непрацездатності за 11 днів у березні 2013р. (а.с.56 т.2). Відповідно до абз.2 п.2 Порядку для розрахунку вихідної допомоги враховуються виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню. Якщо працівник пропрацював на підприємстві менше двох календарних місяців середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців людина не працювала, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо ж і протягом цих місяців людина не пропрацював ні дня, розрахунки проводяться виходячи зі встановлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. При обчисленні середньої заробітної плати включаються основна заробітня плата, доплати та надбавки, виробничі премії та винагороди. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до довідки ПрАТ "Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури "Діпрозв"язок""№3 від 25.02.2015р. заробітня плата позивача за 2013р-2014р. становила 2481,24 грн. (а.с.35 т.2). За січень (21 день) 2013р. позивачу було нараховано 0 грн., за лютий (20 днів) 2013р. 387,00 грн., за березень (19 дні) 271,58 грн., за квітень (23 дні ) 227,04 грн., та разом з лікарняними - 2407,55 грн. Враховуючи те, що позивачу не надавався доступ до роботи, суд враховує, що повні відпрацьовані позивачем місяця перед звільненням є липень та серпень 2012р. Згідно довідки №55 від 28.05.2012р. заробітня плата позивача за вказані місяця склала відповідно 2580 грн. та 3551,52 грн. Таким чином, середньомісячна заробітня плата за ці місяці склала 2580+3551,52 грн. = 6131,52:2=3065,26 грн. 3065,26х3 (місяці) =9195,78 грн. Вказана сума вихідної допомоги підлягає до сплати на користь позивача в повному обсязі. Щодо стягнення суми за вимушений прогул, суд враховуючи позовні вимоги позивача та розрахунок на а.с.39 т.2, за яким позивач просить проводити розрахунок виходячи з 499 днів затримки видачі трудової книжки, уд враховуючи встановлену судом суму середньоденного заробітку в 124,65 грн. вважає за необхідне виходити з наступного розрахунку: 124,65 х 499 = 62 200,35 грн. Виходячи з того, що позивач враховував при позовних вимогах показник середньоденного заробітку в 142,59 грн., суд вважає, що в решті задоволення даної вимоги на суму 8952,06 грн. слід відмовити. Враховуючи допущені порушення прав позивача суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в частковому розмірі на суму 1000 грн. Також з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати на суму 5500 грн. за послуги адвоката, які підтверджені відповідною правовою угодою, розрахунком та квитанцією.

Outcome: partial