Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

У березні 2019 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 26.06.2012 р. він уклав з ДП "ТВК" договір №ЧНС/2012 про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення, 15.02.2019 р. від ДП "ТВК" надійшла вимога про звільнення складсько-торгівельного приміщення та розірвання договору про надання послуг, позивач вважає такі дії незаконними та вимушений звернутися до суду за захистом соїх прав. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.06.2012 р. між [PERSON] ДП "ТВК" укладено договір №ЧНС/2012 про надання послуг з обслуговування складсько-торгівельного приміщення. Договір укладений строком на 30 років. Вартість послуг відповідно до п.3.1 договору становить 1900 грн. на місяць з ПДВ. Відповідно до п.2.3.1 договору ДП "ТВК" має право змінювати вартість плати за обслуговування складсько- торгівельного приміщення, шляхом встановлення тарифів на послуги. Позивач зазначив, що вартість послуг для нього вважається узгодженою за повідомленням ДП "ТВК". Позивач вказує, що 19.10.2018 р. ДП "ТВК" змінило плату за обслуговування та починає нараховувати плату за новими тарифами, але не повідомляє про це позивача та ознайомлює його з наказом про зміну тарифів. 15.02.2019 р. на адресу позивача від ДП "ТВК" надходить вимога про звільнення складсько-торгівельного приміщення та розірвання договору про надання послуг. Стосовно визнання договору недійсним, відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У п. 7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Під час укладання вищевказаного договору сторони погодили усі істотні умови цього договор, їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Сторони розуміли його правову природу, та взяли на себе зобов"язання виконувати викладені в ньому вимоги. За таких підстав, позивачем не доведено, у розумінні наведених норм права, підстав для визнання договору, укладеного 26.06.2012 р. між [PERSON] ДП "ТВК", недійсним. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Правові наслідки порушення зобов`язання визначенні статтею 611 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановленні договором або законом, зокрема, розірвання договору. Крім того, статтею 907 ЦК України встановлено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Згідно вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідач чинить перешкоди позивачеві у здійсненні торгівельної діяльності з використанням наданого йому приміщення, на яку він має право за п.2.4.1 договору про надання послуг, тому його порушені права повинні бути відновлені. З наведених підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial