Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] Рафаіла Рафаіловича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укрзалізничпром», про стягнення з [PERSON] Рафаіла Рафаіловича, як солідарного боржника [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укрзалізничпром», на користь названого банку, заборгованості за кредитним договором № 93 від 10 жовтня 2012 року, яка станом на 02 липня 2016 року складає 993947 гривень 45 копійок, з якої: 417623 гривні 50 копійок заборгованість по кредиту; 169260 гривень 31 копійка заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 06 серпня 2014 року по 01 липня 2016 року; 32472 гривні 52 копійки три проценти річних за прострочення сплати кредиту у період з 02 грудня 2013 року по 01 липня 2016 року; 4700 гривень 43 копійки три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом у період з 06 грудня 2013 року по 01 липня 2016 року; 336\~154 гривні 50 копійок інфляційні втрати у зв`язку із простроченням сплати кредиту у період з березня 2014 року по травень 2016 року; 33736 гривень 19 копійок інфляційні втрати у зв`язку із простроченням сплати відсотків за користування кредитом у період з вересня 2014 року по травень 2016 року. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином, і їх представники у судове засідання з`явились. Представник третьої особи не зявився, причин неявки суду не повідомив, тому суд проводив судове засідання без участі третьої особи. Позиція позивача, з урахуванням наданих його представником пояснень, полягала у тому, що між банком та [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укрзалізничпром» був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту, але назване товариство свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за його користування у строки встановлені договором, не виконало. Рішенням Господарського суду Луганської області від 13 червня 2016 року на користь позивача з указаного товариства була стягнута заборгованість за цим кредитним договором у сумі 417623 гривні 50 копійок, яка включає в себе заборгованість за кредитом в сумі 417623 гривні 50 копійок, заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 125078 гривень 93 копійки, 3% річних за прострочку сплати кредиту в сумі 27508 гривень 96 копійок, 3% річних за прострочку сплати процентів в сумі 3116 гривень 88 копійок, інфляційні нарахування на прострочений кредит в сумі 299547 гривень 24 копійки, інфляційні нарахування на прострочені проценти в сумі 25778 гривень 67 копійок. А враховуючи те, що позивач уклав з відповідачем договір поруки, за яким останній зобов`язався виконати зобов`язання товариства у випадку його невиконання, і такий випадок настав, з відповідача слід стягнути не тільки присуджену на користь банку грошову суму рішенням суду, а й заборгованість, що утворилась після періоду, за який її було нараховано і сягнуто рішенням суду, оскільки заборгованість товариством погашена не була і тільки зросла, а відповідач відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і товариство. При цьому представник позивача вказував на те, що при укладенні договору поруки сторони домовились про збільшення строків позовної давності, які позивачем не пропущено внаслідок її переривання, а таку умову припинення поруки як закінчення її строку сторони не узгоджували, і більш того, скориставшись положеннями цивільного законодавства відійшли від такої умови припинення договору поруки, як закінчення строку. Позиція відповідача, з урахуванням пояснень наданих його представником полягала у тому, що відповідач не памятає, щоб укладав з банком договір поруки № 93/31 і додатковий договір № 93/31д1 від 06 вересня 2013 року та підписував ці договори; копії цих договорів у нього відсутні. І оскільки ці договори надані позивачем до суду в копіях, це на думку відповідача не є належними доказами укладення цих договорів сторонами. Крім того, позивачем не надано доказів звернення до відповідача з пропозицією укласти договір поруки № 93/31 та договір про внесення змін до договору поруки, як і не надано доказів про прийняття відповідачем такої пропозиції, як це передбачено Цивільним кодексом України. Наполягав представник відповідача і на тому, що навіть якщо договір поруки та договір про зміни до нього і були укладені, остаточний термін повернення кредиту - 09 квітня 2014 року, а це означає, що порука припинилась після спливу шестимісяців після цього строку. Як наслідок у задоволенні позову слід відмовити. А суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Восьмого жовтня 2012 року [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укрзалізничпром» (надалі за текстом - ТОВ "Укрзалізничпром" або товариство) звернулось до Луганського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» із кредитною заявкою, якою просило надати кредитні кошти для реалізації кредитного проекту у вигляді овердрафту з лімітом кредитування в розмірі 2000000 гривень на поповнення обігових коштів та придбання основних засобів строком на 12 місяців (а.с.81-82,26-28). Десятого жовтня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого безбалансового відділення № 10012/0183 філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (надалі за текстом - ПАТ "Ощадбанк" або банк) та ТОВ «Укрзалізничпром» був укладений договір овердрафту № 93, за яким банк взяв на себе зобов`язання надати названому товариству кредит на оплату його платіжних документів у випадку відсутності коштів на рахунку цього товариства №26007300680133, а товариство систематично та безумовно спрямовувати грошові кошти, які надходять на його користь, на зазначений рахунок забезпечуючи таким чином погашення кредиту (а.с.15-19). При цьому в договорі, банк та товариство передбачили, що проценти за користування кредитом, які зобов`язане сплачувати товариство складають 20% річних, але у випадку порушення зобов`язання передбаченого пунктом 5.3.6. договору (забезпечити надходження грошових коштів на поточні рахунки банку, в обсязі не менше 100% від загальної суми надходжень на всі поточні рахунки банку за квартал) банк має право збільшити проценту ставку до 22% річних, і таке збільшення не розглядається сторонами як зміна умов договору в односторонньому порядку (пункти 2.8.1.1. та 2.8.1.4. договору). Того ж дня, 10 жовтня 2012 року, ПАТ «Ощадбанк», ТОВ «Укрзалізничпром» та [PERSON] уклали договір поруки № 93/31 за яким [PERSON] взяв на себе зобовязання відповісти солідарно перед названим банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання указаним товариством свого зобов`язання за договором овердрафту №93 (а.с.22-23,25). Також умовами договору сторони передбачили збільшення строків позовної давності до 3 років для всіх грошових зобов`язань [PERSON], що передбачені умовами кредитного договору та договору поруки (пункт 5.4. договору поруки). Пізніше, 06 вересня 2013 року, ПАТ "Ощадбанк" та ТОВ «Укрзалізничпром» уклали додатковий договір про реструктуризацію №1 до договору овердрафту №93 від 10 жовтня 2012 року (а.с.20-21). Цим договором його сторони змінили назву, предмет і деякі інші умови договору овердрафту №93. Зокрема, серед іншого, сторони назвали договір овердрафту кредитним; банк взяв на себе зобов`язання надати на умовах договору, а указане товариство зобов`язалось отримати та повернути в передбачені договором строки кредит у розмірі 1879500 гривень та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом в порядку та на умовах передбачених цим договором (пункт 4.1. додаткового договору); кредит надається одноразово з остаточним терміном повернення не пізніше 09 квітня 2014 року (пункт 5 додаткового договору), при цьому основна сума боргу підлягає поверненню сьомома рівними частинами по 268500 гривень 30.09.2013р, 07.11.2013р., 29.11.2013р., 31.12.2013р., 31.01.2014р., 28.02.2014р., 09.04.2014р. (пункт 6 додаткового договору); проценти нараховуються методом факт/факт на фактичну суму заборгованості товариства за кредитом та за термін фактичного користування ним, починаючи з першого дня видачі кредиту включно та до повного погашення заборгованості за цим договором; нараховані за період з першого дня видачі кредиту або з першого числа звітного місяця по останнє число звітного місяця або по останній день повернення товариством кредиту (або його частини) проценти повинні бути сплачені товариством не пізніше 05 числа місяця, наступного за звітним (пункт 9 та пункт 10 додаткового договору). Також, 06 вересня 2013 року ПАТ «Ощадбанк», ТОВ "Укрзалізничпром" та [PERSON] уклали додатковий договір № 93/31д1 до Договору поруки № 93/31 від 10 жовтня 2012 року, яким змінили умови пункту 1 та 2 договору поруки (а.с.24). Зокрема, під кредитним договором сторони визначили кредитний договір №93 від 10 жовтня 2012 року укладений між банком та товариством, а також усі додаткові догооври, угоди, додатки і зміни до нього; а під зобов`язанням слід розуміти зобов`язання товариства повернути банку кредит у розмірі 1879500 гривень, проценти у строк та на умовах визначених у кредитному договорі, а також відшкодувати банку збитки в повному обсязі, під якими розуміють витрати, зроблені банком, втрата ним грошових коштів, а також неодержані доходи (пункт 1 додаткового договору). Рішенням Господарського суду Луганської області від 13 червня 2016 року (яке набрало законної сили 06 липня 2016 року) встановлено факт видачі ПАТ "Ощадбанк" кредиту ТОВ "Укрзалізничпром" (а.с.35-40,80). У цій справі це підтверджується також і меморіальним ордером і випискою по рахунку товариства (а.с.86,87). Також вказаним рішенням господарського суду встановлено і те, що ТОВ «Укрзалізничпром» свої зобовязання щодо сплати кредиту та процентів у строки та порядку передбачені кредитним договором, не виконувало належним чином у зв`язку із чим у товариства утворилась перед банком така заборгованість, яку суд і стягнув з цього товариства: 417623 гривні 50 копійок заборгованість по кредиту станом на 08 лютого 2016 року; 125078 гривень 93 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 06 серпня 2014 року по 07 лютого 2016 року; 27508 гривень 96 копійок три проценти річних за прострочення сплати кредиту у період з 02 грудня 2013 року по 07 лютого 2016 року; 3116 гривень 88 копійок три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом у період з 06 грудня 2013 року по 07 лютого 2016 року; 299547 гривень 24 копійки інфляційні втрати у зв`язку із простроченням сплати кредиту у період з березня 2014 року по груденьнь 2015 року; 25778 гривень 67 копійок інфляційні втрати у зв`язку із простроченням сплати відсотків за користування кредитом у період з вересня 2014 року по грудень 2015 року (а.с.35-40). Станом на 02 липня 2016 року, означений борг товариства перед банком збільшився та склав 993947 гривень 45 копійок, з яких: 417623 гривні 50 копійок заборгованість по кредиту; 169260 гривень 31 копійка заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 06 серпня 2014 року по 01 липня 2016 року; 32472 гривні 52 копійки три проценти річних за прострочення сплати кредиту у період з 02 грудня 2013 року по 01 липня 2016 року; 4700 гривень 43 копійки три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом у період з 06 грудня 2013 року по 01 липня 2016 року; 336\~154 гривні 50 копійок інфляційні втрати у зв`язку із простроченням сплати кредиту у період з березня 2014 року по травень 2016 року; 33736 гривень 19 копійок інфляційні втрати у зв`язку із простроченням сплати відсотків за користування кредитом у період з вересня 2014 року по травень 2016 року (а.с.6-14,87-159). Двадцять першого липня 2016 року, ПАТ «Ощадбанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] Рафаіла Рафаіловича про стягнення вказаної заборгованості ТОВ "Укрзалізничпром" вважаючи, що має право вимоги до відповідача як до солідарного боржника ТОВ "Укрзалізничпром" на підставі договору поруки та додаткового договору до нього (а.с.2-5). Суд констатує, що всі наведені вище обставини суд зміг встановити на підставі поданих сторонами письмових доказів, оскільки інші засоби доказування сторони не використовували. Звичайно, суд уважно поставився до аргументів представника відповідача в тій частині, що надані позивачем на підтвердження факту укладення договору поруки №93/31 від 10 жовтня 2012 року та додаткового договору №93/31д1 до нього документи є копіями названих договорів, що є неналежним доказом. Однак такі аргументи суд вважає помилковими, оскільки в силу положень статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовуюють вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються, серед іншого, письмовими доказами. А положення статті 64 того ж кодексу передбачають, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; письмові докази, як правило, подаються в оригіналі; якщо подано копію письмового доказу суд, за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Отже, з огляду на викладене, по-перше, закон не визначає, що письмові докази повинні подаватись тільки в оригіналі, а по-друге, закон допускає подання копії доказу, що відповідно свідчить про можливість використання як доказів тих фактичних даних, які містяться в наданих суду копіях письмових доказів. Суд погоджується з представником відповідача в тій частині, що за клопотанням суд має право вимагати надання йому оригіналу, і у цій справі суд розглянув таке клопотання. І хоча суд відмовив у задоволенні такого клопотання представника відповідача (а.с.178-181,184-187), мотиви якими суд керувався зводились не до того, що таке клопотання не обгрунтоване, а до того, що представником позивача надані переконливі докази як об`єктивної неможливості надання суду оригіналів письмових доказів, так і законності походження копій тих письмових доказів, оригінали яких просив витребувати представник відповідача (а.с.203-212). І саме тому, суд встановив факти укладення позивачем та відповідачем договорів поруки №93/31 від 10 жовтня 2012 року та додаткового договору №93/31д1 до цього договору від 06 вересня 2013 року, на підставі копій зазначених договорів, оскільки вважає, що вони відповідають ознакам належності, достовірності та допустимості у якості доказів. Натомість ні відповідач, ні представник відповідача не надали суду жодних доказів, які б спростовували факт укладення таких договорів та їх зміст. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач не міг укласти та підписати такі договори теж не надано. Посилання відповідача на те, що він не пам`ятає підписання ним означених договорів і щоб було його вільне волевиявлення суд не вважає юридично серйозними, оскільки будь-які належні, достовірні та допустими докази цього ним не надано. Хоча суд і допускає те, що людина дійсно може не пам`ятати певних подій, факт укладення та підписання договорів відповідачем підтверджується наданими позивачем письмовими доказами. Таким чином, із встановлених судом обставин вбачається, що між ПАТ «Ощадбанк» та ТОВ "Укрзалізничпром" виникли господарські (зобовязальні) правовідносини у сфері кредитування, в яких позивач виступив кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач позичальником (отримувачем вказаної послуги). І в межах цих правовідносин у ПАТ "Ощадбанк", що підтверджено рішенням суду яке набрало законної сили, виникло право грошової вимоги до ТОВ "Укрзалізничпром", а відповідно у цього товариства обов`язок, сплатити борг, що виник на підставі кредитного договору №93 від 10 жовтня 2012 року. Зокрема, 417623 гривні 50 копійок як заборгованість по кредиту станом на 08 лютого 2016 року; 125078 гривень 93 копійки як заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 06 серпня 2014 року по 07 лютого 2016 року; 27508 гривень 96 копійок три проценти річних за прострочення сплати кредиту у період з 02 грудня 2013 року по 07 лютого 2016 року; 3116 гривень 88 копійок три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом у період з 06 грудня 2013 року по 07 лютого 2016 року; 299547 гривень 24 копійки інфляційні втрати у зв`язку із простроченням сплати кредиту у період з березня 2014 року по груденьнь 2015 року; 25778 гривень 67 копійок інфляційні втрати у зв`язку із простроченням сплати відсотків за користування кредитом у період з вересня 2014 року по грудень 2015 року. Із встановлених судом обставин вбачається і те, що свій обов`язок сплатити борг у вказаній сумі ТОВ "Укрзалізничпром" не виконав, а сума його заборгованості тільки зросла і станом на 02 липня 2016 року склала 993947 гривень 45 копійок (а.с.87-159,16-14). Однак, із встановлених судом обставин вбачається і те, що між ПАТ "Ощадбанк" та [PERSON] Рафаілом Рафаіловичем, на підставі договору поруки №93/31 від 10 жовтня 2012 року та додаткового договору №93/31д1 до цього договору від 06 вересня 2013 року, виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання зобов`язання, в межах яких виник спір щодо наявності у банку права грошової вимоги до [PERSON] Рафаіла Рафаіловича, щодо уплати боргу боржника, як його поручителем. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: В силу положень частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина; засади цивільно-правової відповідальності. Зокрема, положення частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначають, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Виходячи з положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. І одним із таких договорів, з огляду на положення частини 1 статті 553 ЦК України є договір поруки за яким, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. При цьому поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Як вже було встановлено судом, ПАТ «Ощадбанк» (як кредитор), ТОВ "Укрзалізничпром" (як боржник) та [PERSON] (як поручитель) уклали договір поруки № 93/31 від 10 жовтня 2012 року, в який 06 вересня 2013 року внесли зміни додатковим договором № 93/31д1. І за цим договором поруки, [PERSON] дійсно взяв на себе зобовязання відповісти солідарно у повному обсязі перед ПАТ "Ощадбанк" у випадку порушення ТОВ "Укрзалізничпром" своїх грошових зобовязань за кредитним договором №93 від 10 жовтня 2012 року. Відповідно, саме у випадку порушення боржником свого зобов`язання, у банку виникає право грошової вимоги до [PERSON] Рафаіла Рафаіловича щодо сплати ним у солідарному порядку грошового боргу боржника, як поручителем. Настання такого випадку у відносинах між позивачем та відповідачем суд вважає встановленим на підставі зроблених самим же позивачем розрахунків (що підтверджуються письмовими доказами), оскільки свої грошові зобов`язання щодо повернення банку отриманого кредиту, ТОВ "Укрзалізничпром" дійсно порушив, не виконав. Суд враховує, що заявлена позивачем до відповідача у цій справі сума боргу по кредиту складається не із всіх сум, які своєчасно не боржник не повернув, оскільки вимога щодо уплати боргу по кредиту (у цій справі) стосуються частини неповернутої шостої частки кредиту у розмірі 149123 гривні 50 копійок та сьомої частки кредиту у повному розмірі 268500 гривень. А тут суд констатує, що право вимоги повернення цих грошових коштів, як з боржника (товариства) так і з поручителя (відповідача по справі) виникло у банку 01 березня 2014 року щодо 149123 гривень 50 копійок (оскільки цю суму боржник повинен був сплатити 28 лютого 2014 року у складі шостої частки кредиту у розмірі 268500 гривень, але своєчасно не сплатив) та 10 квітня 2014 року щодо 268500 гривень (оскільки цю суму боржник повинен був сплатити як останній платіж по кредиту 09 квітня 2014 року та не сплатив і досі повністю). Однак із позовом до відповідача позивач звернувся тільки 21 липня 2016 року (а.с.2-5), тобто після спливу більше ніж двох років із дня виникнення у нього права вимоги до відповідача. Відповідно до положень частини 4 статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час укладення сторонами договору поруки та додаткового договору до нього, а також на час виникнення права вимоги у позивача до відповідача та подання ним позову до суду), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Застосовуючи вказану норму матеріального права, суд враховує правовий висновок наданий Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року при розгляді справи №6-1265цс16. Зокрема в тій частині, що порука - це саме строкове зобов`язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника (у даному випадку яким є поручитель, як солідарний боржник) виконання зобов`язання. І з огляду на таку правову природу поруки, тобто строковість існування зобов`язання між кредитором та поручителем, суд не може погодитись із аргументами позивача в тій частині, що сторони договору поруки на підставі абзацу 1 частини 3 статті 6 ЦК України виключили таку підставу припинення поруки як сплив строку її існування. Оскільки, в силу положень абзацу 2 частини 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. А правова природа поруки, що визначена у законі, тобто строковість такого зобов`язання свідчить про те, що відступити від таких положень основного акту цивільного законодавства означало б порушити обов`язкові для сторін договору положення актів цивільного законодавства, а отже порушити і правила передбачені частиною 3 статті 6 ЦК України. Це, по-перше. А по-друге. Жоден пункт договору поруки не свідчить про те, що при його укладанні або при укладанні додаткового договору до договору поруки, сторони дійсно керувались абзацом 1 частини 3 статті 6 ЦК України і мали волевиявлення на таке застосування, про яке говорить представник позивача. Хоча, для прикладу, при вирішенні питання щодо збільшення строків позовної давності, тобто там де законодавцеь дає можливість вирішити питання на розсуд сторін договору, сторони договору поруки прямо послались на положення ЦК України якими така можливість передбачена і волевиявлення щодо цього є очевидним і беззаперечним. Суд уважно поставився і до тих аргументів позивача, які стосуються умов пункту 5.4. договору поруки. Зокрема в тій частині, що сторони при його укладанні дійшли згоди щодо збільшення строків позовної давності до трьох років для всіх грошових зобов`язань відповідача, що передбачені умовами кредитного договору та договору поруки. Проте, з огляду на правову природу такого інституту як позовна давність, що визначена у статті 256 ЦК України, як строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, та правову природу поруки, як строкового зобов`язання, суд не може погодитись із тим, що це одні й ті самі строки. Оскільки позовна давність існує для захисту існуючого цивільного права, яке потребує захисту і є порушеним, а сплив строків поруки означає, що цивільне право вимоги у такому зобов`язанні перестало існувати (припинилось), оскільки припинилось зобов`язання, що узгоджується повністю з положеннями частини 1 статті 598 ЦК України. А тому якщо не існує (припинилось) право, то і захищати у суді не має чого. Тож зважаючи на викладене, суд не має жодних сумнівів у тому, що право вимоги позивача до відповідача щодо уплати ним у солідарному порядку боргу ТОВ "Укрзалізничпром" у сумі 417623 гривні 50 копійок припинилось, оскільки у шестимісячний строк із дня виникнення такого права, позивач не звернувся із позовом до відповідача щодо стягнення таких коштів, а подав позов до суду після спливу більше ніж двох років. І будучи послідовним, тобто виходячи з усіх наведених вище норм права та викладених судом мотивів, суд не має сумнівів і у тому, що у позивача не має і права вимоги до відповідача щодо уплати ним процентів за користування боржником кредитними коштами у сумі 169260 гривень 31 копійка, трьох процентів річних у сумі 32472 гривні 52 копійки і 4700 гривень 43 копійки - за простроку сплати кредиту та процентів, а також інфляційних нарахувань у сумі 336154 гривні 154 гривні 50 копійок і 33736 гривень 19 копійок - за прострочку сплати кредиту та процентів, оскільки така вимога базується на зобов`язанні поручителя перед банком як кредитором, яке припинилось. Таким чином суд констатує, що право позивача щодо уплати йому відповідачем боргу ТОВ "Укрзалізничпром" у заявленому в позові розмірі, як солідарним боржником вказаного товариства, не є порушеним, оскільки воно припинилось. І тому таке право судовому захисту не підлягає. Як наслідок, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. А в силу положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України підстави для розподілу судових витрат - відсутні. Отже,

Outcome: dismissed