Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( даліП АТ КБ «Приватбанк» ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21.10.2009 відповідач отримала кредит у розмірі 5800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківськомі сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг (надалі Договір), що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 19.02.2018 має заборгованість - 40576,48 грн, яка складається з наступного: - 30861,09 грн - тіло кредиту; - 7306,99 грн - нараховано відсотків за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн - штраф (фіксована частина); - 1908,40 грн - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приватбанк». Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 40576,48 грн та понесені по справі судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився. В матеріалах справи наявне клопотання від нього про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися. Від відповідача надійшла заява, згідно якої вона просить розглянути справу у її та її представника відсутність та врахувати подані нею письмові пояснення. Згідно письмових пояснень, наявних в матеріалах справи остання вказала, що вона не заперечує отримання нею 21.10.2009 карткового рахунку та отримання картки в ПАТ КБ «Приватбанк», однак з встановленим кредитним лімітом 3800 грн, а не 5800 грн, як вказано у позові. Вона визнає, що періодично вносила кошти на картковий рахунок в якості погашення кредиту. Останній раз, 13.01.2014 нею було внесено кошти в розмірі 340 грн., про що свідчать копії квітанцій. З заявленим позовом вона не погоджується. У анкеті-заяві від 21.10.2009, де вона підписувалась, відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання, сума грошових коштів, яка зазначена в анкеті - 3800 грн., відрізняється від суми, яка зазначена у позові - 5800 грн., не зазначено строк надання та повернення коштів, відсутні будь-які посилання на картку, з якої вона отримувала грошові кошти, відсутня умова про отриання цієї картки нею. Підписання даної анкети -заяви не може бути договором приєднання. На обгрунтування своїх вимог позивач посилався на Умови та правила надання банківських послуг. Однак, підтвердження того, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг вона розуміла та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву позичальника, матеріали справи не містять, оскільки там відсутній її підпис, а тому такі Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між нею та банком договору №б/н від 21.10.2009. Також, як вбачається з анкети - заяви вона не була ознайомлена та не отримувала пам`ятки клієнта з Тарифами та основними умовами обслуговування і кредитування. Так як Правила надання банківських послуг ПриватБанку та тарифи мають мінливий характер, тому не можна їх вважати складовою кредитного договору. У своїх поясненнях відповідач послалась на постанову Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15) та позицію Великої Палати Верховного суду у справі №342/180/17. Також остання зазначила, що позивач не наводить обгрунтованого розрахунку сум, які просить стягнути з неї. Доданий до позовної заяви розрахунок не може слугувати підтвердження існування боргу, оскільки він не є первинним документом, так як не відповідає вимогам ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п.4.10 "Положення про організацію операційної діяльності в банках в Україні", а саме: не зазначено посади осіб, відповідальних за здійснення такого розрахунку, відсутній особистий підпис та інші данні, які дають змогу ідентифікувати особу, що його склала. Позивачем не надано підтверджуючих даних про те, на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів вона отримала кредит, яких саме платежів, коли саме, і в яких сумах вона не сплатила. До вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, так як право на її стягнення виникло в кредитора з наступного дня після 13.02.2014. Просить відмовити у задоволенні позову Окрім письмових пояснень відповідача, також в матеріалах справи наявне письмове клопотання відповідача про застосування строків позовної давності та відмову в задоволенні позову, де остання зазначила, оскільки нею останній раз було внесено кошти 13.01.2014, тому банк мав до 2017 року звернутися до суд по стягненню чергового платежу, однак звернувся 13.03.2018, а тому пропустив строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник ПАТ КБ «Приватбанк» стверджує, що відповідач звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з цим підписала заяву №б/н від 21.10.2009, згідно якої отримала кредит в розмірі 5800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», "Правилами користування платіжною карткою" та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між нею та банком Договір і дана заява підтверджує той факт, що [PERSON] була повністю проінформована про умови кредитування в ПАТ КБ «Приватбанк». На підтвердження позовних вимог представник позивача надав суду такі докази: копію заяви позичальника від 21.10.2009; розрахунок заборгованості за договором № б/н від 21.10.2009, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] , станом на 19.02.2018; копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду; витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою; копію паспорта [PERSON] . Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що до відносин за кредитним договором застосовується правове регулювання щодо відносин за договором позики. За таких обставин зобов`язання за кредитним договором виникають з моменту передачі кредитодавцем позичальнику коштів, згідно умов кредитного договору. Згідно вимог ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Тобто, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися (листи, телеграми, телетайпне чи електронне повідомлення тощо). При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити їх підписи. Між тим, аналіз документів, які, на думку представника позивача, є кредитним договором, свідчить про те, що такі підписи містяться лише в заяві позичальника від 21.10.2009 та довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду. Наданий же представником позивача витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою підпису відповідача не містять, а тому останнім не доведено, що відповідач при складанні заяви від 21.10.2009 ознайомилась саме із цими Умовами та правилами надання банківських послуг (як зазначено в заяві позивчальника), розуміла саме ті Умови та правила надання банківських послуг, що додано представником позивача до позову. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано представником позивача при розгляді вказаної справи. Також в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21.10.2009) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13.03.2018), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Як зауважила Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону № 1023-XII ( в редакції на момент укладення договору) щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також судом встановлено, що 21.10.2009 при укладенні з банком кредитного договору, [PERSON] у графі бажаний кредитний ліміт вказала -3800 грн, а не 5800, як зазначано у позові, відмітки про те, на який строк видавалась картка заява не містить. Лише у довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду зазначено, що тип кредитної лінії -відновлювана. Твердження відповідача, що вона не була повністю проінформована про умови кредитування суд відхиляє, так як в заяві від 21.10.2009, яку вона підписала, зазначено, що базова ставка за кредитом становить 2,5 % на місяць, а в довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 55 днів пільгового періоду, яку остання також підписала, зазначені умови кредитування. Також суд відхиляє доводи відповідача щодо невизнання нею стягнення пені, оскільки даної вимоги представник позивача у позовній заяві не ставить, а тому посилання останньої на ст.61 Конституції України є безпідставним. Представник позивача, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 30861,09 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 7306,99 грн, та штрафи в розмірі 500 грн (фіксована частина) та 1909,40 грн (процентна складова). Дані вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, останній обґрунтовує, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором від 21.10.2009, також Умовами та правила надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору. Відповідач же заперечує наявність в неї заборгованості, зазначеної у позові, зазначаючи, що нею останній раз внесені були кошти 13.01.2014 в розмірі 350 грн. та просить застосувати строки позовної давності. В свою чергу, суд позбавлений можливості застосувати стороки позовної давності, передбачені ст.ст.257, 258 ЦП України, оскільки із наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити, коли саме відповідачем було здійснено останній платіж, чи коли закінчився строк дії її карточки. Відповідних належних, допустимих та достатніх доказів на підставі яких, суд міг встановити вищевказані обставини, представником позивача не надано. Надані представником позивача Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15). За таких обставин, суд приходить до висновку, що Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, які містяться в матеріалах даної справи і не визнаються відповідачем та не містять її підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21.10.2009 шляхом підписання заяви. Наданий представником позивача розрахунок заборгованості не є належним і допустимим доказом про вчинення банківських операцій на підтвердження розміру заборгованості відповідача перед позивачем, також він не може вважатись обґрунтованим з тих підстав, що останній не містить обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання, нарахування процентів та інше), а відтак суд не може вважати заявлену до стягнення суму обґрунтованою. Довідки про наявність у відповідача картки (із зазначення строку її дії), доказів отримання нею даної картки та користування нею кредитними коштами представником не надано. Оцінюючи надані представником позивача докази, суд згідно з положеннями статей 77, 79, 80 ЦПК України вважає ці докази недостатніми, оскільки на їх підставі неможливо встановити дійсні обставини справи та вони не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які представник позивача посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, представником позивача не доведено належними доказами обґрунтованість визначеної ним у позові заборгованості у відповідача перед банком на загальну суму 40576,48 грн. При цьому суд бере до уваги й те, що представник позивача на виконання статей 12, 13 ЦПК не вважав за необхідне у відповідний процесуальний спосіб довести обставини, які мають значення для справи і на які він послався як на підставу своїх вимог, безпосередньо у суді, обмежившись матеріалами, доданими до позовної заяви, та клопотаннями про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та за його відсутністю. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Оскільки в задоволення позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed