Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 1. Позиція позивача. 08 січня 2019 року ПАТ «Перший український міжнародний банк» звернулося до суду з указаним вище позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 75 638 грн 05 коп. Свої позовні вимоги представник ПАТ «Перший український міжнародний банк» Власенко Ж.В. обґрунтовувала тим, що 20.06.2013 між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та відповідачем на підставі кредитного договору № 26252018923943 видано кредит у сумі 16 900 грн. 19.07.2016 ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинило свою діяльність шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк». ПАТ «ПУМБ» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та статутом. Відповідач [PERSON] не виконує свої кредитні зобов`язання, тому заборгованість станом на 14.12.2018 складає 75 638 грн 05 коп. з яких: 17 743 грн 06 коп. - заборгованість за кредитом; 0 грн - заборгованість по процентах; 17 596 грн 56 коп. - заборгованість за комісією; 40 300 - штрафні санкції. 2. Позиція відповідача. 08.02.2019 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вона позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На обґрунтування відзиву відповідач [PERSON] зазначає, що вона не заперечує того факту, що між нею та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» було укладено кредитний договір № 26252018923943 від 20 червня 2013 року, відповідно до якого нею було отримано кредит на суму 16 900 грн. Проте, вона належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання за укладеним кредитним договором. Фактично за період з 2013 по 2016 нею було сплачено та повернуто банку 32 515 грн. Так, у 2013 році було сплачено - 2 650 грн, у 2015 - 11 365 грн, у 2016 - 9 080 грн, у 2016 - 9 440 грн, що стверджується копіями квитанцій. Поряд з чим зазначила, що позивач жодного разу не надіслав їй розрахунок суми заборгованості з врахуванням всіх нарахованих виплат - сума кредиту, проценти, неустойки, штрафні санкції, а також жодних письмових вимог від Банку про повернення боргу за кредитним договором після 2016 року вона не отримувала. Вважає, що надана в суд виписка з рахунку не відповідає вимогам Закону, не містить повного об`єму інформації, яка має зазначатись в подібних банківських документах. У виписці взагалі відсутня інформація про час виникнення заборгованості, які суми нею було сплачено, за які періоди нарахована заборгованість, відповідно цей документ не може свідчити взагалі про наявність заборгованості та не може слугувати доказом у даній справі в розумінні вимогам ст.ст. 77, 80 ЦПК України. Також вважає, що суд має застосувати строк позовної давності в один рік згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки. ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи. 18.02.2019 від представника позивача ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» надійшла заява, в якій він просить позов задовольнити та розглянути справу без участі представника банку (а.с. 66). 01.03.2019 та 03.09.2020 від відповідача [PERSON] надійшли заяви, в яких вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю та слухати справу у її відсутність, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позов (а.с.71, 188). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. 20.06.2013 [PERSON] підписала Пропозицію укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) № [NUMBER] , якою запропонувала банку АТ «Банк Ренесанс Капітал» на умовах, зазначених в пропозиції та загальних умов, укласти договір страхування та надати кредит (а.с.7). У частині 2 Пропозиції встановлено ліміт Овердрафту - 6 000 грн, строк кредиту - 36 місяців з процентною ставкою - 24% річних та розміром комісії за обслуговування кредиту - 2 %. Відповідно до умов Пропозиції вона вважається прийнятою в дату її підписання банком та скріплення його печаткою або в момент вчинення банком до моменту підписання ним пропозиції фактичних дій щодо надання кредиту. Також відповідачем підписані загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків були підписані відповідачем (а.с.8-10). 19.07.2016 ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинило свою діяльність шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк». ПАТ «ПУМБ» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статутом (а.с. 14-30). Водночас із позовної заяви вбачається, що 20.06.2013 між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк» та [PERSON] відповідно до Пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта), був укладений договір № 26252018923943 (далі - кредитний договір), відповідно до умов, якого відповідач отримала кредит в розмірі 16 900 грн (а.с.2-4). Однак із наданого позивачем Кредитного договору № 26252018923943 від 20.06.2013 вбачається, що ліміт овердрафту становить 6 000 грн (а.с. 7-10). Будь-який інших доказів того, що вказаний ліміт був збільшений позивач не надав. На підтвердження наявності заборгованості надано Виписку з рахунка [PERSON] із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором № 26252018923943, згідно якого станом на 14.12.2018 [PERSON] має заборгованість в розмірі 75 638 грн 05 коп. в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 12 042 грн 35 коп.; прострочена заборгованість за комісією в розмірі 17 593 грн 56 коп., прострочена заборгованість за процентами в розмірі 0 грн, строкова заборгованість за сумою кредиту в розмірі 5 701 грн 25 коп., строкова заборгованість за комісією в розмірі 0 грн, строкова заборгованість за процентами в розмірі 0 грн, неустойка за порушення зобов`язань по кредиту в розмірі 40 300 грн 89 коп. (а.с. 13). Також суду надано виписку по особовим рахункам за період з 20.06.2013 по 03.10.2016 (а.с. 127-160) та виписку по особовому рахунку по кредитному договору з 14.11.2016 по 14.12.2018 (а.с. 124-126). З копії повідомлення про заборгованість направленого ПАТ «ПУМБ» [PERSON] станом на 11.07.2016 заборгованість [PERSON] за договором №26252018923943 складає 816 грн 25 коп. (а.с. 52). З копії повідомлення про заборгованість направленого ПАТ «ПУМБ» [PERSON] станом на 15.08.2016 заборгованість [PERSON] за договором №26252018923943 складає 2 639 грн 04 коп. (а.с. 52). 08.11.2017 за вих. № 70 ПАТ «ПУМБ» надіслав на адресу відповідача письмову вимогу (повідомлення), в якій йшлося про заборгованість відповідача перед банком станом на 08.11.2017 в розмірі 26 860 грн 35 коп., яку боржниці запропонували сплатити у строк до 15.11.2017 (а.с. 29). Разом з тим, судом досліджено копію рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 24.10.2018 відповідно до якого: «визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №600 від 16.02.2018, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" заборгованості за кредитним договором №26252018923943 від 20.06.2013 у сумі 28 166 грн 12 коп.» (а.с. 49-51). Також судом встановлено, що [PERSON] у період з 09.08.2013 по 31.10.2016 сплатила в рахунок погашення заборгованості за даним Кредитним договором № 26208028923943 суму коштів в розмірі 32 515 грн, що стверджується відповідними квитанціями (а.с. 58-64). ІV. Оцінка Суду. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як установлено судом на підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідача заборгованості за вказаним договором, позивачем надано копію паспорта відповідача, копію пропозиції укласти договори (оферта) від 20.06.2013, загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, письмову вимогу (повідомлення) про погашення заборгованості за кредитним договором з копією списку поштових відправлень рекомендованих листів, виписку з рахунку [PERSON] із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором № 26252018923943, згідно якого станом на 14.12.2018 складає 75 638 грн 05 коп., виписку по особовим рахункам за період з 20.06.2013 по 03.10.2016, виписку по особовому рахунку по кредитному договору з 14.11.2016 по 14.12.2018 (а.с. 124-126), копію витягу з ЄДРПОУ позивача та копію статуту позивача. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Відповідно до Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Аналогічна правова позиція щодо доказування наявності заборгованості та належності доказів з цього питання наведена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 в справі №553/1325/14-ц та постанові Верховного Суду від 30.01.2018 в справі №61-517св18. Також, в Постанові Верховного Суду від 03.04.2019 сформульовано позицію, відповідно до якої банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів. Наданий позивачем суду документ із назвою «Виписка з рахунку [PERSON] » із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за Кредитним договором № 26252018923943 (а.с. 13) фактично є лише довідкою банку про наявність заборгованості та її розмір, станом на 14.12.2018 та не замінює собою виписку з особового рахунку. З наданої виписки неможливо встановити період, за який утворився борг, його складові, як то проценти (розмір процентної ставки), неустойки (вид та розмір застосованої пені чи штрафу), комісії), а також суми, що вносив відповідач на погашення заборгованості. Вказана виписка містить тільки загальні суми боргу, що не підтверджуються відповідними проведеними банківськими розрахунками, що позбавляє суд можливості встановити наявність підстав для задоволення вимог у відповідному розмірі. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що вказана довідка зазначає розмір простроченої заборгованості за сумою кредиту 12 042 грн 35 коп., яка не співпадає з розміром суми заборгованості за кредитом 17 743 грн 06 коп., вказаною позивачем у самій позовній заяві. Щодо виписки по особовим рахункам за період з 20.06.2013 по 03.10.2016, суд звертає увагу на те, що дати перерахування коштів на рахунок та суми не співпадають із копіями платіжних квитанцій про внесення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 22075018923943, які надані відповідачем із відзивом на позовну заяву. Щодо виписки по особовому рахунку по кредитному договору з 14.11.2016 по 14.12.2018 (а.с. 124-126), то суд звертає увагу, що дана виписка була надана по трьох рахункам за період з 14.11.2016 по 14.12.2018, а саме: № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] . В такому випадку, рахунок на підставі якого було подано даний позов має № 22075018923943. Таким чином не зрозуміло, яке відношення до предмета даного позову мають інші зазначені вище два рахунки. Водночас як вбачається із зазначених виписок за період з 04.10. по 13.11.2016 інформації про рух коштів не має. Поряд з чим слід зазначити, що у всіх наданих позивачем виписках по особових рахунках різні розміри заборгованості за даним кредитом. Також позивачем суду не надано доказів того, яка заборгованість існувала перед ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» у відповідача на час припинення шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ». Розрахунок заборгованості за указаним кредитним договором до позову не доданий взагалі, а тому не можливо встановити відповідність порядку нарахування заборгованості (зокрема, неустойки) та проведення відповідних розрахунків умовам договору, укладеного між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] . Інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема щодо одержання грошових коштів та розміру існуючої на час вирішення спору суми заборгованості, позивач до суду не надав. Тому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості та не приймає надані позивачем вказані докази з підстав, які були зазначені вище, оскільки зазначена в них інформація не пояснює природу виникнення у відповідача боргу в розмірі 75 638 грн 05 коп. При цьому суд також відмічає, що пред`являючи позов, позивач просив стягнути з відповідача комісію. З цього приводу суд відмічає, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо), на що також вказує Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 (справа № 6-1746цс16). До того ж за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону; умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною (постанова Верховного Суду України від 06.09.2017 (справа № 6-2071цс16). При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що призначення комісії за вчинення дій (надання послуг), відмінних від дій, вказаних у п. 3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за № 541/13808, а тому підстави для стягнення комісії взагалі відсутні. Банк також пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту та комісії, стягнути й інші складові його повної вартості, зокрема штрафні санкції за несвоєчасну сплату кредиту, посилаючись на наявні між сторонами погоджені Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків, на які йдеться посилання у Пропозиції укласти договори (оферта). Однак в матеріалах справи відсутні докази, які б містили відомості, щоб дозволили перевірити вірність нарахування штрафних санкцій позивачем. Матеріали справи не містять розрахунку, який би вказував, на яку суму заборгованості проведено нарахування (розмір тіла кредиту, відсотків, комісії), розміру штрафних санкцій та періоду їх нарахувань. Одночасно, як вказувалося, відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і щодо додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня строку дії договору (ст. 261 ЦК України). За змістом п.2.4 частини 2 Пропозиції укласти Договори (оферти) строк кредиту 36 місяців. Враховуючи визначений змістом цієї пропозиції кінцевий строк договору за кредитом - 20.06.2016. Отже, перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту розпочинається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня строку дії договору, а щодо щомісячних платежів після несплати чергового платежу. З позовом ПАТ ««Перший Український Міжнародний Банк»» звернувся 08.01.2019, шляхом направлення поштою, тобто в межах трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, щодо повного погашення кредиту. Наразі в частині щомісячних платежів слід враховувати останній платіж 31.10.2016 та строк звернення до суду. Однак, враховуючи, що позовна давність застосовується лише в разі обґрунтованості матеріальної вимоги суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову саме за недоведеністю позовних вимог, тому підстав для застосування позовної давності немає. З огляду на викладене вище, даючи оцінку встановленим обставинам, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Разом з тим, представник позивача ПАТ «ПУМБ» не виконав неодноразові ухвали суду, якими постановлено визнати явку представника позивач обов`язковою для надання особистих пояснень щодо предмета позову. V. Судові витрати. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed