Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

в липні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , згідно з яким просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 13.12.2019 року, зареєстрований приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Новак Т.В.; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.12.2019 року [PERSON] без згоди [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, позивач вважає вказаний договір недійсним, з огляду на те, що хоча спірна квартира і була придбана під час перебування сторін у шлюбі, однак кошти, за які її було набуто, є його особистою власністю, оскільки отриманні внаслідок відчуження ним квартири [ADDRESS] , набутої у власність у порядку спадкування, а також за частину коштів у розмірі 10 000,00 доларів, отриманих у дарунок від матері - [PERSON] на підставі розписки від 15.01.2013 року. Крім того, вказує, що він, як співвласник, не надавав згоди [PERSON] на відчуження спірної квартири, набутої під час їх перебування у шлюбі. Ухвалою від 29.07.2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 14.08.2020 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження. 01.12.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову, посилаюсь на те, що оспорюваний договір жодним чином не порушує прав та інтересів позивача. При цьому, в обгрунтування свого відзиву відповідач вказував, що згідно з шлюбним договором, укладеним між сторонами, квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власністю. Ухвалою від 01.12.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні, яке відбулося 17.03.2021 року, судом було відмовлено у прийнятті до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог, оскільки одночасно не допускається зміна предмету та підстав позову. Ухвалою від 17.03.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі. 17.03.2021 року судом з врахуванням ст. 244 ЦПК України протокольною ухвалою було поновлено судовий розгляд для вчинення окремої процесуальної дії та залучено до участі у справі в якості третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . Позивач та його представник у судовому засіданні 13.04.2021 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судове засідання 13.04.2021 не з`явився, про час та місце повідомлений належним чином. Разом з тим, 13.04.2021 року до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи без його участі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання суд не сповістили. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 13.12.2019 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з другої сторони було укладено Договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого [PERSON] відчужила на користь [PERSON] та [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для визнання вказаного договору недійсним, посилався на те, що хоча спірна квартира і була придбана під час перебування сторін у шлюбі, однак кошти, за які її було набуто, є його особистою власністю, оскільки отриманні внаслідок відчуження ним квартири [ADDRESS] , набутої у власність у порядку спадкування, а також за частину коштів у розмірі 10 000,00 доларів, отриманих у дарунок від матері - [PERSON] на підставі розписки від 15.01.2013 року. Допитана в судовому засіданні мати позивача - [PERSON] підтвердила, що надала позивачу 10000 доларів США в борг на придбання квартири, оскільки цих коштів не вистачало на її придбання і що в той же день 15.1.2013 кошти були внесені. Так, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. При цьому, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В той же час, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін, позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, у зв`язку з чим єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення його прав і законних інтересів даним договором. При цьому, згідно роз`яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, сторони у період з 17.04.2010 року по 20.03.2019 року перебували у шлюбі, зареєстрованому у Подільському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 203. Частиною 2 ст.9 СК України передбачено, що особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. В свою чергу, вимогами ст.97 СК України встановлено, що у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Вимогами ч.1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, судом встановлено, що 06.11.2018 року між сторонами було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрований у реєстрі за № 1631. Згідно з п. 2.1.2 вказаного шлюбного договору подружжя погодили, що дружині із майна та майнових прав, що набуто нею до шлюбу та після вступу в шлюб з подружжям, належним чином зареєстровано за нею, буде належати їй на праві особистої приватної власності. Частина 2 ст.95 СК України визначає, якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення. Згідно з п. 5.3 Шлюбного договору цей шлюбний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє безстроково. Станом на час звернення до суду та розгляду справи доказів щодо нечинності вказаного шлюбного договору або зміну його умов, - суду надано не було. При цьому, згідно з Договором № 011 про пайову участь в ОК "ВІКОНТ" та розподілення персоніфікованого пайового сертифікату з додатками №№ 1, 2, укладеного 11.01.2013 року між ОК "ВІКОНТ" та [PERSON] , як асоційованим членом ОК "ВІКОНТ" та свідоцтвом № 11-01-13 від 11.01.2013 року, право власності на спірну квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.11.2013 року, номер запису про право власності: 3853680, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24263380000. Вказані обставини також були перевірені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новак Т.В. при засвідченні оспорюваного правочину. Окрім того, як зазначено у п. 12 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, квартира, що є предметом цього договору, є особистою приватною власністю продавця відповідно до умов Шлюбного договору, укладеного між продавцем та [PERSON] та посвідченого Михайленком С.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 06.11.2018 року та зареєстрованого у реєстрі за № 1631. Таким чином, судом встановлено, що при відчуженні спірної квартири у грудні 2019 року, яка, починаючи з моменту укладення шлюбної угоди між подружжям та станом на дату укладення договору-купівлі-продажу квартири, належала відповідачу одноособово, оскільки вже не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя,тому твердження позивача про наявність підстав для визнання правочину недійсним через відсутність його письмової згоди на продаж квартири є безпідставними. Слід зазначити, що вказаний позов позивачем пред`явлено лише до однієї зі сторін оспорюваного правочину, у той час як при зверненні до суду з такими позовними вимогами належними відповідачами є продавець та покупець спірного майна. А сторона позивача, звертаючись до суду та визначаючи суб`єктний склад сторін, не зазначила як відповідачів нових власників спірної квартири, яких суд, в свою чергу, залучив як третіх осіб без самостійних вимог. При цьому, щодо обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд також враховує висновки, які зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed