Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

15.01.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про захист прав споживача, про стягнення банківського вкладу, який у процесі розгляду справи було уточнено. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 30 серпня 2013 року між нею - [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було укладено Договір № 003-07520-300813 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий Пенсійний" у доларах США від 30.08.2013 року (надалі Договір), згідно з яким передала Відповідачу вклад в сумі 4 500 доларів США (п. 1.2. Договору). Згідно з п. 1.4. Договору процентна ставка на суму вкладу становить 8,85 % річних. Згідно з п. 1.3. Договору Вклад залучається на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п. 1.6. цього Договору, та по 04 вересня 2014 року включно. Взяти на себе зобов'язання за Договором Позивачем виконанні в повному обсязі, що підтверджується квитанцією № 25914216 від 30.08.2013 року. Відповідач взяті на себе зобов'язання в повному обсязі не виконав, оскільки після закінчення строку повернення вкладу з позивачем не розрахувався, суму вкладу в розмірі 4 500,00 доларів США не повернув. На письмові звернення до Відповідача від № 05.09.2014 року (вхідний номер 981 від 05.09.2014 року) та від 04.11.2014 року (вхідний № 25 30 268 від 04.11.2014 року) були отримані формальні відписки. Оскільки договір було укладено в доларах США, просила суд стягнути вклад та проценти на нього також в доларах СІ1ІА, із зазначенням еквіваленту в національній валюті станом на дату постановлення рішення суду згідно офіційного курсу НБУ 1 579.2050 грн. за 100 доларів США. Після уточнення позовних вимог, просила стягнути з ПАТ"Дельта Банк" 4 500,00 доларів США, що еквівалентно сумі 112 275,00 гривень та процентам за Договором № 003-07520-300813 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий Пенсійний" за період з 05 вересня 2014 року по 10 лютого 2015 року (159 днів), становить 171,36 доларів США, що еквівалентно сумі 4 284,41 гривень, а всього 116 559 гривень 41 копійка, стягнути пеню за період з 05 вересня 2014 року по 10 лютого 2015 року (159 днів) у розмірі трьох відсотків вартості послуги 21 465,00 доларів США, що станом на 10 лютого 2015 року еквівалентно 535 551 гривня 75 копійок та витрати на оплату правової допомоги фахівця в галузі права в розмірі 3 500 гривень 00 копійок. У судове засіданні представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлені належним чином, у відповідно до ст. 74 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від них не надходило. Прийнявши до уваги думку представника позивача щодо вирішення справи в заочному порядку, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Як встановлено судом, 30 серпня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було укладено Договір № 003-07520-300813 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий Пенсійний" у доларах США від 30.08.2013 року (надалі Договір), згідно з яким [PERSON] передала Відповідачу вклад в сумі 4 500 доларів США (п. 1.2. Договору). Згідно з п. 1.4. Договору процентна ставка на суму вкладу становить 8,85 % річних. Згідно з п. 1.3. Договору Вклад залучається на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний в п. 1.6. цього Договору, та по 04 вересня 2014 року включно. Взяти на себе зобов'язання за Договором Позивачем виконанні в повному обсязі, що підтверджується квитанцією № 25914216 від 30.08.2013 року. Відповідач взяті на себе зобов'язання в повному обсязі не виконав, оскільки після закінчення строку повернення вкладу з позивачем не розрахувався, суму вкладу в розмірі 4 500,00 доларів США не повернув. На письмові звернення до Відповідача від № 05.09.2014 року (вхідний номер 981 від 05.09.2014 року) та від 04.11.2014 року (вхідний № 25 30 268 від 04.11.2014 року) мною були отримані формальні відписки, співробітники Банку відмовляли у їх отриманні, посилаючись на відсутність у Банку коштів на видачу вкладу, а також валюти. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського внеску незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського внеску незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Частиною 2 ст. 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року. (далі - Положення від 03.12.2003 р. №516)). Згідно п. 1.2. Положення від 03.12.2003 р. №516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит). За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (абз. 2 п. 3.3. Положення від 03.12.2003 р. №516). Зважаючи на вищенаведені норми законодавства у відповідача виник обов'язок щодо повернення за вимогою позивача належного останньому вкладу за договором № 003-07520-300813 від 30 серпня 2013 року, однак це зобов'язання належним чином виконане не було. Грошові кошти згідно договору депозиту належать позивачеві на праві приватної власності. Згідно ст. 317 ЦК України змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оцінюючи докази по справі, суд критично ставиться до відповіді відповідача позивачу про те, що як на момент виникнення спору, так і на даний час діють постанови Правління НБУ, якими обмежено порядок видачі грошових коштів в іноземній валюті, в тому числі й з депозитних (вкладних) рахунків, оскільки будь-які розпорядження НБУ, викладені в постановах чи інших документах є за своїм характером підзаконними нормативними актами та не можуть суперечити закону або змінювати його зміст. В разі, якщо підзаконні нормативно-правові акти не відповідають нормі Закону, то їх застосування до вирішення спірних правовідносин є недопустимим. Право Національного банку України, використовуючи адміністративний метод банківського регулювання, встановлювати заборону та обмеження щодо вчинення банківськими установами певних дій (операцій) закріплено у Законі України "Про банки та банківську діяльність". Так, згідно ч. 1 ст. 66 ЗУ "Про банки та банківську діяльність" передбачено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків. Разом з тим, як вже зазначалося, положення ЦК України передбачають обов'язок банку повернути вклад на першу вимогу вкладника. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що Постанови Правління НБУ "Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України" №160 від 03.03.2015 року, є такими, що обмежують право особи на вільне розпорядження належними їй на праві власності грошовими коштами, а тому не може бути підставою для правомірності дій Банку щодо відмови повернення вкладнику депозиту. Слід зазначити також, що укладаючи договір банківського вкладу, банк брав на себе певні ризики, а тому погіршення економічної ситуації в країні не є підставою для невиконання ним своїх договірних зобов'язань. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: "Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (NejdetSahin і PerihanSahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)". Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини": "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права". Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 3 ст. 533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Крім того, відповідно до положень ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Цивільний кодекс України, як основний акт цивільного законодавства, передбачає право вкладника вимагати повернення внесеного ним депозиту у повному обсязі у будь-який момент. Цей же закон передбачає обов'язок Банку видати депозит на першу вимогу вкладника. Таким чином, Постанова Національного банку України, не може скасовувати права, надані особі Конституцією України та законами України, та не може застосовуватись у разі її невідповідності вимогам закону.Відповідно до умов вищевказаних договорів, позивачка вправі вимагати дострокового повернення здійсненого нею вкладу від Банку в будь-який момент, а Банк отримавши від неї відповідну заяву, повинен видати вклад та нараховані відсотки у повному обсязі, відповідно до умов Договору. Позивачкою надані докази того, що вона зверталася до відповідача з вимогою про повернення їй грошових коштів за договорами банківського вкладу, але кошти їй відповідачем повернуті не були. Зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення банківського вкладу та процентів підлягають задоволенню, оскільки на момент розгляду справи відповідач своїх зобов'язань за договорами банківського вкладу у повному обсязі не виконав, а тому порушені права вкладника підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" . Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. З огляду на зазначене, [PERSON] надавала відповідачу вклад в іноземній валюті (долари США) і позивач просить стягнути суму у гривневому еквіваленті, а тому суд вимоги позивача задовольняються відповідно до наданого розрахунку, який відповідачем не спростований. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 550 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (ч.1 ст.546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ст.549 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано. Як вбачається зі змісту договору від 30 серпня 2013 року, за порушення виконання зобов'язання по поверненню банківського вкладу сплата пені не передбачена. Разом із тим, за порушення банком виконання своїх обов'язків за Договором строкового банківського вкладу від 30.08.2013 року та законом (ст.1066 ЦК України) позивач обґрунтовано вимагає стягнення неустойки у вигляді пені, однак вказану пеню слід стягнути в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення видачі коштів з рахунку (ст.ст.549-550, 611 ЦК України). Розмір облікової ставки НБУ з 05.09.2014 року становить 12,5% річних, з 13.11.2014 року - 14% річних, з 06.02.2015 року -19,50 % річних. Станом на 10.02.2015 року 1 долар США = 24, 840495 грн.) Сума заборгованості на 05.09.2014 року - 4500 доларів (станом на 05.09.2014 року - 57699,9 грн.) Облікова ставка НБУ з 17.07.2014 - 12,50% Постанова НБУ № 417 від 15.07.2014, з 13.11.2014-14,00%Постанова НБУ № 719 від 12.11.2014,з 06.02.2015-19,50% Постанова НБУ № 81 від 04.02.2015 [Пеня] = [Сума боргу ] Ч [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів Ч [Кількість днів] Дата початку 05.09.2014 року - дата закінчення 12.11.2014 року -69 днів, облікова ставка НБУ 12,50%, розрахункова ставка -25,00% на рік, пеня = 2726,91 грн.. Дата початку 13.11.2014 року - дата закінчення 05.02.2015 року -85 днів, облікова ставка НБУ 14,0 %, розрахункова ставка -28,00% на рік, пеня = 3762,35 грн.; Дата початку 06.02.2015 року - дата закінчення 10.02.2015 року -5 днів, облікова ставка НБУ 19,50%, розрахункова ставка -39,00% на рік, пеня = 308,26 грн. Відтак, стягненню за період с 05.09.2014 року по 10.02.2015 року, підлягає пеня в сумі 6797,52 грн., а тому позовні вимоги з врахуванням ст. 10 ЦПК України в межах позовних вимог з 05.09.2014 року по 10.02.2015 року задовольняються частково. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3500 грн. слід зазначити наступне. До судових витрат, як зазначено в п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, належать і витрати на правову допомогу. Ч.2 ст.84 ЦПК України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. Процесуальне становище особи, яка надає правову допомогу, її права і порядок вступу у процес визначені ст.56 ЦПК. Зазначені особи відносяться до інших учасників процесу. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України. Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ. В ст.1 цього Закону, зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов'язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв'язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Враховуючи на вищенаведене, та враховуючи ті обставини, що суду не надано жодного належного доказу на підтвердження надання позивачу правової допомоги, розрахунок суми витрат на правову допомогу, суд відмовляє за недоведеністю у стягненні витрат на правову допомогу. На дані правовідносини поширюється норми Закону України "Про захист прав споживачів" та відповідно до ст. ст. 10, 21, 22, 23 Закону України "Про захист прав споживачів" і позивач мав право звернутися із цим позовом до відповідача і при цьому, відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. З урахуванням системного аналізу цієї норми Закону та норми ст. 88 ЦПК України, зазначене слід розуміти так, що особи, які звільнені від сплати судового збору при поданні окремих позовів, та певні категорії осіб незалежно від категорії позову звільняються не лише від сплати судового збору за подання позову, але й від участі у розподілі судових витрат. Тому, судовий збір слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial