Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду у липні 2013 року до КТ «Водспецбуд», третя особа по справі, яка не заявляє самостійних вимог відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Калінінському районі м. Донецька про визнання дії відповідача протиправними, стягнення з відповідача не нараховану та невиплачену заробітну плату, середнього заробітку за період затримки виплати, зобов'язання відповідача сплатити страхові внески та стягнення моральної шкоди, поновлення строку щодо звернення до суду. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він 04.02.2011 року він був прийнятий на роботу підсобним робітником на підприємство відповідача та 14.05.2012 року при виконанні своїх трудових обов'язків він отримав виробничу травму «перелом шийки стегна», у зв'язку з чим йому встановили ендопротез. 19.12.2012 року йому була встановлена ІІІ група інвалідності довічно та встановлено 40 відсотків втрати працездатності, а 03.01.2013 року він був звільнений з КТ «Водспецбут» за ст. 40 п 2 КЗпП України за станом здоров'я. У травні 2013 року він звернувся до відповідача для вирішення питання щодо виплати заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2012 року по 12.02.2012 року та з 09.03.2012 року по 30.03.2012 року, але відповідачем йому було повідомлено, що заборгованості у лютому 2012 року не має по заробітній платі, а в березні 2013 року він находився у відпустці без збереження заробітної плати, тобто у безоплатній відпустці. Він з таким повідомленням не згоден, тому що в березні 2012 року він працював. Він звертався у територіальну державну інспекцію з питань праці у Донецькій області, яка листом від 27.06.2013 року за № 05-с-1475/19-04 повідомила, що після проведеної перевірки відповідача було встановлено, що у березні 2012 року він працював і заробітну плату за березень йому було виплачено 29.05.2013 року згідно платіжного документу №№ 14, 16. В Макіївській міській лікарні № 2 він отримав копію виробничої характеристики і з цієї характеристики він дізнався, що у березні 2012 року він знаходився у відпустці без збереження заробітної плати і заробітку за цей період він не має. Потім він звернувся до Пенсійного фонду України в Совєтському районі м. Макіївки із заявою про отримання відомостей про застраховану особу і йому було видано довідку в якій було зазначено, що у березні 2012 року йому заробітна плата не нараховувалась і цей місяця не увійшов у страховий стаж та не буде враховуватися при призначенні пенсії. Він у лютому дійсно був у відпустці, але в черговій з 13.02.2012 року по 07.03.2012 оку, а з 01 по 11 лютого 2012 року він працював. Також, як і після виходу з чергової відпустки він вийшов на роботу з 09 по 30 березня 2012 року. Заробітну плату на підприємстві виплачували несвоєчасно, тому він чекав на її виплату. У травні 2012 року він отримав травму на підприємстві відповідача і знаходився на лікарняному, йому робили операцію, його стан здоров'я був незадовільний, а потім він займався оформленням документів на регресні виплати. Через вищезазначені дії відповідача він вважає, що відповідачем були порушені вимоги кодексу законів про працю у зв'язку з чим він просить визнати дії відповідача протиправними, а також стягнути з відповідача несплачену заробітну плату за період з 01.02.2012 року по 12.02.2012 року та з09.03.2012 року по 30.03.2012 року, середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати, зобов'язати відповідача сплатити страхові внески за період його роботи з 01.02.2012 року по 12.02.2012 року та з 09.03.2012 року по 30.03.2012 року та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 15.000.00 грн., так як він відчуває дискомфорт через відсутність грошей, почуває себе принизливо, перестав спати ночами, через що у нього болить травмована нога. Під час судового розгляду 31.01.2014 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що під час подачі первісного позову він не мав відповідних відомостей, а саме: довідки про заробітну плату та табелю обліку робочого часу, у зв'язку з чим не мав можливості розрахувати свої позовні вимоги. Під час судового розгляду представником відповідача були представлені зазначені документи і тому, у зв'язку з протиправними діями відповідача він не отримав заробітну плату за 23 робочі дні: з 01.02.2012 року по 12.02.2012 року та з 09.03.2012 року по 30.03.2012 року коли він фактично виходив на роботу і знаходився на робочому місці, тому відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 середньомісячний заробіток за цей період складає 1613.45 грн., яку він просить стягнути як заробітну плату за період з 01.02.2012 року по 12.02.2012 року та з 09.03.2012 року по 30.03.2012 року, суму у розмірі 20974.85 грн. стягнути як середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати, інші позовні вимоги залишає у тому же обсязі. Крім того, просить відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України вважати, що він не порушив строк на звернення до суду за захистом своїх прав щодо порушення відповідачем законодавства про оплату праці, але просить суд поновити йому строк для звернення до суду, якщо суд буде вважати, що він пропустив строк для звернення до суду за захистом інших трудових прав. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав викладені позовні вимоги, як в первісній позовній заяві, так і уточненні позовні вимоги і на обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON], як в первісній позовній заяві, так і уточненні позовні вимоги і на обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача, в особі Салуна Е.В. у судове засідання з'явився та суду пояснив, що дійсно позивач [PERSON] працював в КТ «Водспецбуд» з 04.02.2011 року підсобним робітником. Дійсно 14.05.2012 року при виконанні трудових обов'язків позивач отримав виробничу травму, через порушення вимог інструкції з охорони праці підсобного працівника, у зв'язку з чим знаходився на лікарняному, а 03.01.2013 року позивач був звільнений за ст. 40 п. 2 КЗпП України, за станом здоров'я. Проте, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 звернення працівника до суду щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушеного його право. Звільнення позивача [PERSON] відбулось 03.01.2013 оку і остаточний розрахунок при звільненні [PERSON] отримав 08.01.2013 оку у розмірі 1618.89 грн., тобто з цього для слід рахувати тримісячний строк звернення до суду з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки і відшкодування моральної шкоди. Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в період з 01.02.2012 року по 1102.2012 року та з 09.03.2012 року по 30.03.2012 року, то у зв'язка з тим, що в лютому і березні 2012 року тривалий час були несприятливі погодні умови: сильні морози, що обумовило неможливість тривалого знаходження працівників на вулиці і практично зупинило виконання робіт на відкритому повітрі, задля збереження здоров'я працівників директором підприємства було прийнято рішення про зупинення робіт і об'явлено ці дні - неробочими днями, працівники були відправлені у відпустку без збереження заробітної плати і позивач [PERSON] у зазначений час не працював та знаходився вдома. Крім того, позивач порушив вимоги Цивільно-процесуального кодексу України щодо представлення та витребування доказів. На підставі наведеного позовні вимоги не визнає у повному обсязі і просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Представник третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Калінінському районі м. Донецька, який діє на підставі довіреності, Остапенко Д.І. в судове засідання з'явився і суду пояснив, що позовні вимоги [PERSON] не підтримує. Крім того, правовідносини склалися між позивачем та відповідачем і ніяк не торкаються інтересів Фонду. Проте, якщо судом будуть задоволені вимоги позивача, то це у подальшому може бути переглянутий розмір виплат. У подальшому представник третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Калінінському районі м. Донецька Остапенко Д.І. подав суду заяву за № 775 від 28.01.2014 року щодо розгляду справи у його відсутність. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які представник позивача та представник відповідача посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: вислухавши пояснення позивача, представника позивача й представника відповідача, представника третьої особи по справі, дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази, на які сторони посилались як на підтвердження своїх доводів та заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно копії трудової книжки позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи підсобним робочим, звільнившись 03.01.2013 року за станом здоров'я за ч. 2 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № 2-к від 03.01.2013 року. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідо до вимог ст. 30 Закону України "Про оплату праці" при кожній випаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою та видами виплат; розмір і підстави утримання із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Власник або уповноважений ним орган зобовящаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. В судовому засіданні встановлено, що позивач знаходився у щорічній відпустці з 13 лютого 2012 року по 07 березня 2012 року за період роботи з 02.2011 року по 02.2012 року терміном 24 календарних дні на підставі заяви [PERSON], тобто позивача, що підтверджено копією наказу від 10.02.2012 року № 10-к. З копії відомості на виплату грошей № 24 за лютий 2012 року від 14 березня 2012 року вбачається, що позивач [PERSON] отримав кошти у розмірі 1333.96 грн., які були виплачені [PERSON], як відпускні, що підтверджено довідкою відповідача від 24.02.2014 року за № 21. Також, в судовому засіданні встановлено, що за період роботи з 01.02.2012 року по 10.02.2012 року та з 12.03.2012 року по 31.03.2012 року заробітна плата позивачу нарахована не була, що не спростовувалось у судовому засіданні представником відповідача, відповідно до наданої представником відповідача у судовому засіданні копії наказу від 31.01.2012 року № 5-а/к, в якому зазначено, що у зв'язку з сильним морозом і неможливістю провадити монтажно-будівельні роботи на об'єктах оголосити неробочі дні з 01.02 до зміни погодних умов. Проаналізувавши оглянуту у судовому засіданні і приєднану до матеріалів справи копію вищезазначеного наказу, суд вважає, що даний наказ при постановленні даного рішення, прийняти до уваги не можливо, оскільки нормами статті 73 КЗпП України передбачений вичерпний перелік святкових днів: 01.01., 07.01, 03.03, 1 і 2 травня, 09.05, 28.06, 24.08 та днів, коли робота також не провадиться - релігійні свята: 07.01, один день (неділя) Пасха, один день (неділя) - Трійця. Статтею 113 КЗпП України передбачений порядок оплати часу простою, а саме час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригада, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Проте, відповідачем не додержаний порядок встановлений КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» щодо встановлення на підприємстві часу простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з вини працівника, оскільки в судовому засіданні встановлено, що про наявність наказу від 31.01.2012 року № 5-а/к працівникам підприємства оголошено не було, оскільки відсутні підписи працівників підприємства щодо ознайомлення із зазначеним наказом, в тому числі і [PERSON], а також з наявної в матеріалах справи виписки Табелю виходів [PERSON] вбачається, що у лютому 2012 року в період з 01.02.2012 року по 12.02.2012 року та у березні 2012 року в період з 12.03.2012 року по 31.03.2012 року взагалі зазначено, що останній знаходився у відпустці без утримання, при цьому заява [PERSON] про надання такої відпустки відсутня, також як і відсутній наказ про надання [PERSON] відпустки без утримання. Відповідно до вимог ст. 22 Зкону України "Про оплату праці" суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. З довідки відповідача від 24.02.2014 року № 21 вбачається, що за період з 01.02.2012 року по 10.02.2012 року та з 12.03.2012 року по 31.03.2012 року заробіток згідно графіку роботи склала: 1500.00 грн. : 21 день = 71.43 середньоденна заробітна плата [PERSON], який в судовому засіданні з періодом та розміром суми погодився і пояснив, що вважає як період так і суму правильними. Крім того, у вищезгаданій довідці відповідачем зазначено, що за період з 01.02.2012 року по 10.02.2012 року [PERSON] належить до виплати 571.44 грн., а за період з 12.03.2012 року по 31.03.2012 року - 1071.45 грн., а разом 1642.89 грн. і в судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував зазначеному розміру заробітної плати і вважає, що саме ці суми підлягають до стягнення з відповідача на його користь. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем порушені норми законодавства про оплату праці, тому суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення не нарахованої та несплаченої заробітної плати за період з 01.02.2012 року по 10.02.2012 року у розмірі 571.44 грн. та за період з 12.03.2012 року по 31.03.2012 року у розмірі 1071.45 грн., а разом 1642.89 грн. підлягають задоволенню. В тім, вимоги позивача щодо стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати задоволенню не підлягають, оскільки на момент звільнення позивача [PERSON] заробітна плата за період з 01.02.2012 року по 10.02.2012 року та за період з 12.03.2012 року по 31.03.2012 року взагалі не була нарахована позивачеві. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення про те, що на момент звільнення він вважав, що з ним відповідач розрахувався повністю, і про не нараховані і невиплачені суми заробітної плати за період з 01.02.2012 року по 10.02.2012 року та з 12.03.2012 року по 31.03.2012 року він дізнався лише тоді, коли оформлював документи для призначення групи інвалідності, а саме з виробничої характеристики для пред'явлення в МСЕК, копію якої він долучив до матеріалів справи, яка досліджена в судовому засіданні і з якої вбачається, що [PERSON] працював в КТ «Водспецбуд» на будівельній ділянці підсобним робітником і зазначена заробітна плата за останні 12, з якої вбачається, що в березні 2012 року сума заробітної плати не зазначена, а відмічено: «відп. б/опл». Як пояснив представник відповідача, що відмітка «відп. б/опл» - це слід розуміти, як відпустка без оплати. Проте, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] заяви про надання відпустки буз утримання не писав взагалі, але з наданої представником відповідача копії Виписки з табелю виходів [PERSON] вбачається, що у лютому і березні 2012 року в період з 01.02.2012 року по 10.02.2012 року та з 12.03.2012 року по 31.03.2012 року зазначено «о/б», і як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, що це слід розуміти як «відпустка без оплати». Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, тож позивач [PERSON] строком на звернення до суду щодо стягнення з відповідача не нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з 01.02.2012 року по 10.02.2012 року та з 12.03.2012 року по 31.03.2012 року не обмежений. Виходячи з ст. 117 КЗпП України затримка розрахунку з працівником при відсутності спору про розмір належних працівнику сум тягне за собою обов'язок підприємства здійснити на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки. Проте, в судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що при звільненні і розрахунку з ним він не оспорював виплачену йому суму і він вважав виплату цієї суми, що належить йому від підприємства, правильною. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 15000.00 грн., суд вважає, що зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що в судовому засіданні позивачем було доведено, що через порушення законних прав робітника, тобто позивача [PERSON], останньому була заподіяна моральна шкода. Як зазначено позивачем в судовому засіданні, його моральні страждання полягали в тому що, через той факт, що підприємством були порушені його права щодо оплати праці, він почував себе принизливо, був порушений його сон, а втім і встановлений ритм його життєдіяльності. Враховуючи конкретні обставини справи, характер, обсяг душевних страждань, яких зазнає позивач, а також виходячи з розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди у розмірі 500.00 грн. буде відповідати ступеню моральних страждань позивача. При цьому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання дій відповідача протиправними, у зазначеному сенсі, не передбачені нормами КЗпП України, ЦК України, ЦПК України і Законом України «Про оплату праці» та за порушення роботодавцем прав працівника щодо оплати праці передбачені певні наслідки, які викладені вище і частково задоволені судом. Щодо позовних вимог [PERSON] про зобов'язання відповідача сплатити страхові внески, суд встановив, що згідно ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Законодавство не дає визначення поняття "відрахування із заробітної плати". У законодавстві про працю і в Цивільному процесуальному кодексі України вживаються близькі за змістом поняття "утримання", "відрахування", "стягнення". Утримання - це поняття, яке стосується трудових відносин. При відрахуванні власник нараховує працівникові відповідно до встановлених норм заробітну плату, але частину нарахованої заробітної плати не видає працівникові, а відраховує, утримує в себе, розпоряджається потім цими коштами відповідно до законодавства. Власник здійснює відрахування із нарахованої працівникові заробітної плати працівника податку з доходів фізичних, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі одного (у відповідних випадках - двох) відсотка, обов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття в розмірі піввідсотка і на обов'язкове соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності і витратами, обумовленими народженням і похованням, у розмірі 0,5 (у відповідних випадках - 1,0) відсотка не як сторона трудових правовідносин, а як агент (повірений) держави. Мається на увазі, що працівник як суб'єкт, що отримує доходи на території України, перебуває в податкових правовідносинах з державою, яка покладає на власника (точніше - на підприємства, установи, організації, фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які використовують найману працю) публічно-правовий обов'язок відрахування податку на доходи фізичних осіб і зазначених зборів із заробітку працівника. Стягнення страхових внесків (обов'язкових зборів) передбачено відповідними нормами Закону "Про збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Закону "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", Закону "Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування", Закону "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням і похованням" і відповідних підзаконних актів. Що стосується відрахувань податку на доходи та обов'язкових зборів, то для них не встановлено ніяких обмежень. Суми, які підлягають відрахуванню, спочатку обліковуються як нарахована працівникові заробітна плата, але при визначенні заробітної плати, яка підлягає виплаті працівникові, вони відраховуються. І це виправдано, оскільки частина нарахованої працівникові заробітної плати, яка підлягає перерахуванню до бюджету у вигляді податку на доходи, до фондів соціального страхування у вигляді обов'язкових зборів, працівникові не може бути виплачена, тобто вона до виплати працівникові не належить. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд вважає, що в частині позовних вимог [PERSON] до КТ «Водспецбуд» про визнання дій відповідача протиправними і зобов'язання відповідача сплатити страхові внески слід відмовити, через безпідставність. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 243.60 грн. на користь держави. Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України рішення в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial