Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до Товариством з обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Агентство "ВЕРУС" в особі філії Товариством з обмеженою відповідальністю "Українське Фінансове Агентство "ВЕРУС у Комінтернівському районі м. Харкова (далі - ТОВ "Українське Фінансове Агентство "ВЕРУС"), [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, в якому вказує, що відповідно до укладеного кредитного договору № HAC0AN55724587 від 27.12.2007 року [PERSON] 27.12.2007 року отримав кредит у розмірі 73729,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.12.2014. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") і відповідач [PERSON] 27.12.2007 р. уклали договір застави рухомого майна № HAC0AN55724587 від 27.12.2007 року. Згідно з договором застави відповідач [PERSON] надав в заставу автомобіль DAEWOO, модель: NEXIA 1.5, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий седан-В, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] Також в забезпечення зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між позивачем та ТОВ "Українське Фінансове Агентство "ВЕРУС" укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники. В результаті неналежного виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору станом на 22.10.2013 року він має заборгованість у розмірі 212810,43 грн. у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, в подальшому до судового засідання не з'явився. Представник відповідача ТОВ "Українське Фінансове Агентство "ВЕРУС", в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності та визнав позовні вимоги позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, посилаючись на те, що він знаходиться на лікуванні. Просив розглянути справу за участі його представника [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні та в наданих до суду запереченнях на позовну заяву проти позовних вимог заперечував, та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначив, що на даний час відповідачем сплачена більша частка заборгованості за спірним кредитним договором, та на теперішній час у його довірителя перед позивачем існує заборгованість у розмірі близько 17 000 грн. В обґрунтування своїх заперечень зазначив що його довіритель виконував зобов'язання перед позивачем поки йому не стало відомо про збільшення позивачем відсоткової ставки за договором. Про підвищення ставки його довіритель повідомлений не був. Вважає, що підвищення відсоткової ставки з боку позивача є незаконним та зазначив, що його довіритель згоден виконувати свої зобов'язання за умови повернення до первісної відсоткової ставки. Платежі за кредитним договором [PERSON] здійснював до 14.09.2012 року, а також неодноразово звертався до банку з заявами щодо підвищення відсоткової ставки. Також представник відповідача зазначив, що вважає договір поруки укладений між позивачем та поручителем ТОВ "Українське Фінансове Агентство "ВЕРУС" незаконним та таким, що суперечить чинному законодавству. Та вважає, що в разі укладення такого договору поручитель має нести спільну відповідальність з відповідачем у повному обсязі зобов'язання, натомість позивач не вимагає стягнення з поручителя основного боргу за договором. Та зазначив, що справа не підлягає розгляду у Комінтернівському районному суду м. Харкова у зв'язку з непідсудністю цьому суду. Окрім того представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що відповідач [PERSON] з будь-якими позовами щодо визнання недійсними договору поруки чи кредитного договору чи про розірвання таких договорів, до суду не звертався. В подальшому до судового засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 27.12.2007 року було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 73729,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.12.2014. Відповідно до п.п. 2.2.1. - п.п. 2.2.4. кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати кредит, відсотки, винагороди, неустойку, відшкодувати витрати та збитки ПАТ КБ "ПриватБанк" на умовах в порядку та строки передбачені умовами договору. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стосовно посилання представника відповідача щодо необґрунтованого підвищення відсоткової ставки за договором слід зазначити наступне. Відповідно до п.п. 2.3.1 кредитного договору, Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, зокрема в разі збільшення курсу долару США порівняно до гривні більше чим на 10 %, в порівнянні з курсом долару США до гривні станом на день укладення договору. У відповідності до наказу від 05.01.2009 року за № КТ-БТ-СП-2009-1/1 банком підвищено відсоткову ставку до 27,48%(а.с. 114). Про зміну відсоткової ставки за користування кредитом [PERSON] повідомлявся шляхом направлення відповідного повідомлення (а.с. 19,20). Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що підвищення позивачем розміру відсоткової ставки правомірним, оскільки виходячи із закріпленого в частині першій статті 58 Конституції України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є правомірними до 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Суд враховує також правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19 грудня 2012 року по справі № 6-149 цс 12, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", тобто до 9 січня 2009 року. З наведеного можна зробити висновок, що дії позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" по підвищенню відсоткової ставки є правомірними, оскільки вчинені відповідно до умов кредитно-заставного договору, до законодавства, що діяло на той час, та до набрання чинності Закону України від 12.12.2008 року № 661 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку". Ніяких законодавчих обмежень на вчинення такого правочину не було, тобто дії позивача з підвищення процентної ставки є законними та правомірними. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином свої зобов'язання не виконував, у визначені договором строки погашення заборгованості за кредитним договором не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 22.10.2013 року має заборгованість у розмірі 212810,43 грн., яка складається з наступного: 59866,90 грн. - заборгованість за кредитом; 43978,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3161,51 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 95431,59 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 10121,93 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 8-10). В забезпечення зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між позивачем та ТОВ "Українське Фінансове Агентство "ВЕРУС" укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники. Окрім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідач [PERSON] 27.12.2007 р. уклали договір застави рухомого майна № HAC0AN55724587 від 27.12.2007 року. Згідно з договором застави [PERSON] надав в заставу автомобіль DAEWOO, модель: NEXIA 1.5, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий седан-В, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] У відповідності до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Статтею 590 ЦК України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.п. 15.7.3. договору застави Банк має право звернути стягнення на предмет застави, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого зобов'язання за кредитним договором, вони не будуть виконані. Звернення стягнення на рухоме майно, що є предметом застави, регулюється нормами Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" N 1255-IV від 18 листопада 2003 року, який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Прикінцевими і перехідними положеннями цього закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону. Отже, Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" є спеціальним законом з питань правового регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України "Про заставу" застосовуються лише в частині, що не суперечить Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Відповідно до ст. 24 зазначеного Закону звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до ст. 25 зазначеного Закону у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; пріоритет та розмір інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Представник відповідача під час розгляду справи посилався на скрутне матеріальне становище відповідача, викликане тривалим лікуванням та незадовільний стан його здоров'я, та про те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, що суд розцінює, як заяву про зменшення розміру нарахованої неустойки за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Судом встановлено, що у зв'язку з порушенням відповідачем [PERSON] умов договору позивачем нараховані штрафні санкції, а саме: 95431 грн. 59 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 250 грн. штраф (фіксована частина), 10121 грн. 93 коп. - штраф (процентна складова). Сума основного боргу за вказаним кредитним договором складає 59866 грн. 90 коп., а сума нарахованої неустойки - 105 803 грн. 52 коп., що значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту. З урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається відповідач, є підставою для зменшення розміру неустойки в порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України до розміру основного боргу - 59866 грн. 90 коп. Враховуючи, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAC0AN55724587 від 27.12.2007 року є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, що передбачено ч. 1 ст. 259 ЦК України. При укладенні кредитного договору № HAC0AN55724587 від 27.12.2007 року, сторони в п. 4.5. кредитного договору встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди, процентів, неустойки - 5 років. В частині позовних вимог до ТОВ "Верус" суд вважає зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Зі змісту договору поруки укладеного 22 березня 2011 року між ПАТ КБ "Приват Банк" та Філією ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус" розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою зазначеною в Додатку № 1 до договору поруки, а саме 200 грн. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 526, 1054 ЦК України,

Outcome: partial