Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

до Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіна ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто" про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Позов мотивований тим, що [INFO] року у газеті "33-й канал" у [NUMBER] була опублікована публікація під назвою "[INFO]". [INFO] року у газеті "Місто" у [NUMBER] була опублікована публікація під назвою "[INFO]". [INFO] року у газеті "33-й канал" у [NUMBER] була опублікована публікація під назвою "[INFO]". У тій же газеті [INFO] року була опублікована публікація під назвою "[INFO]". Дані публікації містять неправдиву інформацію, яка опорочила честь, гідність та ділову репутацію позивача. Так, у вказаних публікаціях зазначено, що позивач здійснює збір коштів з батьків, гроші витрачає на власні потреби, вимагає дорогоцінні подарунки від батьків, говорить їм неправду з приводу вартості куплених нею речей у клас і за рік зібрала близько 30 000 грн. Також у публікації "[INFO]" вказано, що прокуратура закрила справу щодо розтрати грошових коштів. Позивач зазначає, що відносно неї кримінальних проваджень не було відкрито, а тому все що міститься у публікаціях - є наклепом та посяганням на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Позивач вважає, що відповідачі не провели журналістського розслідування, не перевірили достовірність інформації, яку вони розповсюджували у друкованому засобі масової інформації. Вищевказана поширена інформація відповідачами завдала позивачу моральної шкоди в розмірі 24 000 грн. Ухвалою Вінницького міського суду від 7 липня 2015 року було залучено в якості співвідповідача [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов, аргументуючи його мотивами, викладеними в позовній заяві. Подала заяву про уточнення позовних вимог від 15 жовтня 2015 року, в якій зазначила, що моральну шкоду в розмірі 24 000 грн. просить стягнути солідарно з ТОВ "Регіна ЛТД", ТОВ "Місто" та [PERSON] Представник співвідповідача, ТОВ "Регіна ЛТД", в судовому засіданні позов не визнала, подала суду письмові заперечення та пояснення. Просила суд відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Пояснила, що згідно рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2014 року, що залишено в силі ухвалою апеляційного суду Вінницької області 12 грудня 2014 року (знаходяться в матеріалах справи), в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної, матеріальної шкоди - було відмовлено. У вказаному позові [PERSON] оскаржувала дві публікації газети "33-й канал", які є предметом даного позову, а саме, - "[INFO]" та "[INFO]" А тому, в силу ст. 61 ЦПК України обставина щодо достовірності вищевикладених двох публікацій в даному судовому процесі не підлягає доказуванню. Щодо публікації під назвою "[INFO]" вказала: у ній зазначено дослівне відтворення повідомлення [PERSON] А тому, згідно ст. 42 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" відповідач ТОВ "Регіна ЛТД" звільняється від відповідальності за друк дослівного відтворення повідомлення [PERSON] Крім цього, у цій публікації висвітлений коментар самого позивача, який нею не заперечується в позовній заяві. Більше того, у даній публікації вказана думка й інших батьків учнів, що підтримують позицію позивача. Таким чином, дана публікація - є об'єктивною та достовірною, адже в ній містяться коментарі всіх сторін конфлікту. Щодо завдання моральної шкоди позивачу внаслідок друку публікацій представник відповідача, ТОВ "Регіна ЛТД" зазначила наступне: між опублікованими публікаціями та завданням моральної шкоди позивачу - немає причинного зв'язку. Це підтверджується наступними медичними документами: медичною карткою [PERSON], де зазначено, що остання зверталася за медичною допомогою 11 червня 2014 року, випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 13 серпня 2014 року, де зазначено, що [PERSON] находилася на стаціонарному лікуванні із 16 червня 2014 року, медичною карткою, де зазначено діагноз "гіпертонічна хвороба" та проставлена дата 16 червня 2014 року. Однак найперша публікація, що оскаржується позивачем датована [INFO] року, тобто після того, як позивач звернулася за медичною допомогою. Представник співвідповідача, ТОВ "Місто" заперечила проти задоволення позову. Висловила згоду із позицією представника ТОВ "Регіна ЛТД" та додала наступне. Публікація під назвою "[INFO]" містить дослівне відтворення повідомлення [PERSON], директора Літинської школи № 2 [PERSON], першого заступника директора департаменту освіти і науки Вінницької облдержадміністрації [PERSON]. А тому, згідно ст. 42 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" відповідач ТОВ "Місто" звільняється від відповідальності за друк вищевказаної публікації. Співвідповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, подала суду письмові заперечення та пояснила наступне. Інформація, що викладена у публікаціях: "[INFO]", "[INFO]", "[INFO]", які надруковані в газеті "33-й канал" та інформація, що викладена у публікації "[INFO]", яка надрукована в газеті "Місто" - є дослівним відтворенням її повідомлення кореспондентам газети "33-й канал" та "Місто". Викладена інформація у вказаних публікаціях є правдивою. Позивач неодноразово збирала кошти із батьків її учнів, подаровані батьками подарунки вимагала їх замінити та віддати їй грішми. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що під час його роботи на посаді директора Літинської СЗШ №2, дійсно, між частиною батьків класу та її вчителем [PERSON] виник конфлікт з приводу збору коштів, купівлі певних предметів у клас. Зазначив, що потреби у цьому не було, тому що школа забезпечена усім необхідним. Намагався владнати конфлікт шляхом збору профкому, заборони і батькам, і вчителю [PERSON] збирати будь-які кошти. Вказав, що коментар, що міститься у публікації під назвою "[INFO]", що надрукована у газеті "33-й канал" - відповідає дійсності. При розгляді справи судом встановлені факти та відповідні правовідносини. Так, [INFO] року у газеті "33-й канал" у [NUMBER] була опублікована публікація під назвою "[INFO]". [INFO] року у газеті "Місто" у [NUMBER] була опублікована публікація під назвою "[INFO]". [INFO] року у газеті "33-й канал" у [NUMBER] була опублікована публікація під назвою "[INFO]". [INFO] року у газеті "33-й канал" у [NUMBER] була опублікована публікація під назвою "[INFO]". Згідно ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 269 ЦК України визначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, згідно ч. 1 ст. 271 ЦК України. Статтею 270 ЦК України визначено види особистих немайнових прав. Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків, на що також було звернуто увагу Верховним Судом України в п.4 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року. Також в п. 15 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Основними принципами інформаційних відносин, згідно ст. 5 Закону «Про інформацію» є відкритість, доступність інформації та свобода її обміну; об'єктивність, вірогідність інформації; повнота і точність інформації. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до цього Закону означають право кожного громадянина вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку відкриту за режимом доступу інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації. Відповідно до ч. 5. ст. 25 Закону України «Про інформацію» журналіст має право поширювати підготовлені ним матеріали (фонограми, відеозаписи, письмові тексти тощо) за власним підписом (авторством) або під умовним ім'ям (псевдонімом). Згідно ст. 47 Закону України «Про інформацію» відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчиненні такого порушення, як поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. В статті 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», наведені підстави звільнення від відповідальності за публікацію недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Стаття 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» зазначає про права та обов'язки журналіста редакції, в якій вказано, що здійснюючи свою діяльність на засадах професійної самостійності, журналіст використовує права та виконує обов'язки, передбачені Законом України «Про інформацію» та цим Законом. Журналіст поряд з іншими обов'язками, зобов'язаний подавати для публікації об'єктивну і достовірну інформацію. Цією ж статтею передбачено, що журналіст несе відповідальність в межах чинного законодавства за невиконання обов'язків. Згідно ст. 277 ЦК України, - фізична особа, немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч.4 ст.17 Закону України "Про державу підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", - суд враховує наслідки використання позивачем можливостей позасудового, зокрема досудового, спростування неправдивих відомостей, відстоювання його честі і гідності, ділової репутації та врегулювання спору в цілому. З урахуванням зазначених обставин суд вправі відмовити у відшкодуванні моральної шкоди. Судом встановлено, що публікації під назвою "[INFO]" від [INFO] року, "[INFO]" від [INFO] року, "[INFO]" від [INFO] року, що опубліковані у газеті "33-й канал" та публікація під назвою "[INFO]" від [INFO] року, що опублікована у газеті "Місто" - не поширюють інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Так, згідно рішення Літинського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2014 року, що залишене в силі ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної, матеріальної шкоди, - було відмовлено. Предметом даних рішень були, окрім інших, публікації "[INFO]" від [INFO] року, "[INFO]" від [INFO] року, що опубліковані у газеті "33-й канал" та публікація під назвою "[INFO]" від [INFO] року, що опублікована у газеті "Місто". Так, рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2014 року встановлено, що у вищевикладених публікаціях міститься достовірна інформація. Журналісти особисто були присутні при засіданні профкому при розгляді звернення батьків. Вони висвітлили подію, яка відбулася. А тому, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної, матеріальної шкоди, було відмовлено. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Щодо публікації під назвою "[INFO]" від [INFO] року, що була опублікована у газеті "33-й канал" суд встановив наступне. В даній публікації кореспондентом було викладено дослівне відтворення повідомлення [PERSON], що останньою було підтверджено. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 42 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", - редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Дана публікація містить також і думку частини батьків, які підтримують [PERSON], а також і дослівне відтворення повідомлення самої позивачки. В судовому засіданні було встановлено, що все це вона не оскаржує, а, навпаки, погоджується. Таким чином, скільки в публікаціях відсутня недостовірна інформація, а за дослівне відтворення повідомила відповідачі не можуть бути притягнуті до відповідальності, то у суду немає підстав для задоволення позовних вимог. Згідно п.20 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», - якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. Відповідно, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову в частині зобов'язання відповідачів спростувати недостовірну інформацію, викладену в газеті "33-й канал" під назвою "[INFO]", "[INFO]", "[INFO]", та інформацію, викладену у газеті "Місто" під назвою "[INFO]". Представник позивача звертала увагу суду на те, що 10 лютого 2015 року позивач зверталася до відповідачів з письмовою вимогою про спростування поширених відомостей (мова йде про оспорювані публікації), що не відповідають дійсності та принижують честь та гідність. Проте, відповідачі не спростували їх. Суд відхиляє вказані доводи позивача з наступного. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п.5 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", - відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно п.19 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", - якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Таким чином, законодавством встановлено правовий механізм реалізації особою права на відповідь та на спростування інформації. Так, спростування інформації відбувається після визнання такої інформації недостовірною. В даному випадку, інформація, яку просила спростувати позивач у письмовому повідомленні відповідачів - не визнана недостовірною. А тому, відповідачі не були зобов'язані спростовувати інформацію. Проте, не зважаючи на це, газета "33-й канал" 14 квітня 2015 року на інтернет-сайті опублікувала публікацію під назвою "Кошти з батьків я не збирала, тому до розтрат відношення не маю", - каже вчителька із Літина". Однією з позовних вимог є солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди в розмірі 24 000 гривень, яка задоволенню не підлягає з наступних підстав. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту приниження честі, гідності та ділової репутації, ним не доведено вину відповідачів, не надано доказів причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів за начебто завданою шкодою. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином, лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, на що звернув увагу Верховний Суд України п.5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Цивільний кодекс України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, компенсується заподіювачем за наявності його вини (ст. 1167 ЦК України). Судом встановлено відсутність наявності спричинення відповідачами моральної шкоди позивачу, в тому числі відсутній причинний зв'язок між щкодою і протиправним діянням заподіювача, позивачем не доведено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Судом встановлено, що частина медичних документів, що додані позивачем до матеріалів справи - не мають відношення до даних правовідносин. Вони, навпаки, спростовують доводи позивача про завдання їй моральної шкоди внаслідок публікації спірних публікацій. Так, частина медичних документів свідчить, що позивач почала звертатися за медичною допомогою ще за декілька днів до опублікування першої публікації. Всі наступні звернення із скаргами до медичних установ - є наслідком перших звернень та продовженням лікування. Відповідно, враховуючи вищевикладене, відсутні підстави стягнення моральної шкоди з відповідачів на користь позивача, яка в свою чергу необґрунтована та не підтверджена належними доказами. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтуєтьсяна засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що непередбачено законодавством. У свою чергу, ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантуєправо на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свогоцивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа маєправо на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд оцінює докази наявні в справі, відповідно до ст.212 ЦПК України, повно і всебічно з'ясовує обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до ст.213 ЦПК України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справу на підставі доказів, поданими сторонами. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, представників співвідповідачів та співвідповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи вищевикладене. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України та відмову в задоволенні позовних вимог, суд прийшов до переконання про залишення судових витрат за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed