Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, уточнивши його, просив визнати [PERSON] [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.06.1998 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Крім власників, в квартирі зареєстрований [PERSON], [INFO], який не є членом сім'ї власників. Згідно з Актом про не проживання від 28.03.2017 року, який затвердженний КП «УКОЖФ», [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2012 року. Факт реєстрації відповідача тягне за собою нарахування комунальних послуг, але сплачувати за комунальні послуги та квартиру позивач вимушена самостійно. Крім того, наявність реєстрації відповідача є перешкодою у отриманні пільг та субсидій. Тому позивач вимушена звернутись з даним позовом. Ніякої угоди між позивачем і відповідачем про безоплатне чи платне користування жилим приміщенням нема. Оскільки відповідач тривалий час не мешкає у спірній квартирі і при цьому зареєстрований у ній, вважає, що тим самим [PERSON] безпідставно чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник позивача за договором про надання правової допомоги від 01.04.2017 року - [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин на підставі ст.74 ЦПК України та ч.4 ст.169 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання і таким, що відсутній без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Адміністрація Дніпровського району Кам'янської міської ради в судове засідання не з'явилася, надала суду клопотання про розгляд справи без участі його представника та винести рішення на розсуд суду. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч.2 ст.158, 169, 224 ЦПК України. За результатами повного з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до наступних висновків. Позивач [PERSON] та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON], [PERSON] є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право влсності на житло від 02.06.1998 року (а.с.8) та довідкою виданою Обласним комунальним підприємством "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації" за вих.№811/1 від 07.06.2017 року (а.с.49). Відповідач у справі [PERSON] у вказаній квартирі не проживає з 2012 року. Дана обставина підтверджується письмовим доказом, а саме: актом про непроживання б/н від 28 березня 2017 року, складеним техніками КП КМР "УКОЖФ" (а.с.7) . Обставина реєстрації відповідача у справі [PERSON], [INFO], із зазначенням родинних стосунків "Співмешкан" у вказаній квартирі підтверджується довідкою №1/2675 від 04.04.2017 року про реєстрацію та склад сім'ї (а.с.6) та згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області, відповідач [PERSON] станом на 23 травня 2017 року дійсно з 25.10.2008 року зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). При вирішенні питання щодо позовної вимоги, суд приймає до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу УРСР, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] понад 6 (шість) місяців. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України, ст.316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ст.150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до абз.1, 2 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1, 2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до постанови ВСУ від 16.11.2016 року, у справі 6-709цс16, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За встановленими судом фактичними обставинами, спір підлягає вирішенню на підстав статей 383, 391 ЦК України, оскільки вони передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Нові імена для 146 об'єктів топоніміки Дніпродзержинська і Карнаухівки, за які перейменовуються внаслідок декомунізації, затверджені розпорядженням міського голови Згідно Розпорядження міського голови Дніпродзержинської міської ради "Про перейменування вулиць міста Дніпродзержинськ та селища міського типу Карнаухівка" від 19.02.2016 №57-р., [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" від 19.05.2016 № 1377-VIII, місто Дніпродзержинськ Дніпропетровської області перейменовано на місто Кам'янське. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про усунути перешкоди у здійсненні права позивача користуватися власністю у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житло у цій квартирі, що є підставою для зняття його з реєстрації підлягає задоволенню. При розподілі судових витрат суд керується ст.88 ЦПК України. Згідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved