Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

28 січня 2016 року позивач (з урахуванням уточення) звернувся до суду з позовом до до Державного підприємства « Завод імені Малишева» про стягнення заробітної плати у сумі 5078 грн., середнього заробітку за час затримки у сумі 60270,4 грн., після звільнення на підставі ст. 117 КЗпП. В обґрунтування вимог викладених у позовній заяві посилався на те, що 27.05.2013 року, відповідно до ст. 38 КЗпП України був звільнений за власним бажанням. Кінцевий розрахунок з відповідачем не проведений. Відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України просить стягнути заробітну плату у сумі 5078 грн. та середній заробіток за час затримки у сумі 60270,4 грн. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги, та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, з посиланням на те, що відповідач неодноразово повідомлявся про необхідність звернутися до підприємства для отримання заробітної плати, але не являвся за її отриманням. Щодо виплати середнього заробітку представник відповідача вказує на відсутність вини відповідача у не проведенні розрахунку з позивачем. Крім того, зазначає, що 27.12.2011 року порушено провадження про банкрутство відповідача та 26 квітня 2013 року постановою державного виконавця Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління накладено арешт на кошті боржника. Суд, вислухавши позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеною законом. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно до ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 цього Кодексу власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається Законом. Згідно до положень ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату власної праці відповідно до актів законодавства і колективного договору. Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Таким чином, з вищевикладеного випливає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Завод імені В.О. Малишева» з 07.09.2010 року- 27.05.2013 року та був звільнений відповідно до наказу № 98 27.05.2013 року за власним бажанням. Відповідно до довідки ДП «Завод імені В.О. Малишева» на момент звільнення [PERSON], а саме станом на 27.05.2013 року сума заборгованості по заробітній платі склала 5078,76 грн., (заробітна плата за травень 2013 року- 903,64 грн., депонована заробітна плата за вересень 2010 року у розмірі 110, 00 грн., оплата за час простою у розмірі 339,41 грн., компенсація за невикористану відпустку у розмірі 341,46 грн.). Згідно наданої ДП «Завод імені В.О. Малишева» довідки від 03.03.2016 року 29.02.2016 року [PERSON] виплачено депоновану заробітну плату у розмірі 5078,76 грн. З вищевикладеного випливає, що ДП «Завод імені В.О. Малишева» при звільненні [PERSON] не здійснило виплату всіх сум, що належали останньому від підприємства на день його звільнення. При цьому посилання представника відповідача на те, що позивач у день звільнення, а також у подальшому повідомлявся про необхідність звернутися до підприємства для отримання належної йому суми заробітної плати, однак для її отримання до підприємства не звертався судом до уваги не приймаються виходячи з наступного. Так, згідно наданої ДП «Завод імені В.О. Малишева» довідки СКУД про вхід/вихід 27.05.2013 року [PERSON] позивач 27.05.2013 року був на підприємстві та у цей же день отримав трудову книжку, при цьому підприємство у цей день не здійснило виплату всіх сум, що належать йому від підприємства на день звільнення. Інші посилання представника відповідача, щодо неодноразового повідомлення позивача про необхідність звернутися до підприємства для отримання належних виплат при розгляді справи також не знайшли свого підтвердження, оскільки доказів тому представником відповідача надано не було, у зв'язку з чим, з урахуванням ч. 1 ст. 60 ЦПК України, якою встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дані доводи до уваги суду також не приймаються. Так само, суд не бере до уваги посилання представника відповідача щодо знаходження підприємства на стадії банкрутства та накладення 26.04.2013 року арешту на кошти підприємства, оскільки як то роз'яснено в п. 20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року Пленуму Верховного Суду України, при розгляді справ про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо буде встановлено, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середньої заробітної плати за весь період затримки, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність. Разом з тим, як вже зазначалось, 29.02.2016 року [PERSON] виплачено депоновану заробітку плату у розмірі 5078,76 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягають. Вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належних при звільненні сум пілягають задоволенню, виходячи з наступного. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України). Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. за № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові № 6-15цс-13 від 27.03.2013 року, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці»та ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію» в разі затримки виплати заробітної плати всі роботодавці зобов'язані нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати. Компенсація виплачується, якщо виплата заробітної плати затримується на один і більше календарних місяців, тобто розрахунок та нарахування компенсації зобов'язані проводити тільки ті підприємства, які несвоєчасно виплачують заробітну плату своїм працівникам. Компенсації підлягають грошові доходи населення, що не мають разового характеру. До них, зокрема, належить заробітна плата (грошове забезпечення). Заробітна плата компенсується з урахуванням індексації. Порядок розрахунку суми компенсації зазначено в п. 4 Порядку № 159. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи , організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення. Так, як вже було встановлено при звільненні позивачу не було здійснено остаточного розрахунку, у звязку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі, яка була сплачена під час розгляду справи в суді, а саме 29.02.2016 року. Відповідно до п.2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до довідки ДП «завод імені В.О. Малишева» від 18.02.2016 року за № 152/Р середнього динна заробітна плата становить 10,84 ( 2750,62 грн./253,81 год). Середньоденний заробіток становить 86,72 грн. ( 10,84 грн.* 8 год). Середньомісячний заробіток становить 1853,64 грн. ( 159 н.год + 183 н.год)/ 2* 10,84 грн.). Позивачем наданий розрахунок, а саме відповідно до довідки середньоденний заробіток складає 86,72 грн., кількість днів прострочення складає - 695 робочіх днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27.05.2013 року по 29.02.2016 року становить 60270,4 грн., та підлягає стягненню з відповідача на корить позивача. Окремо суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові № у справі N 6-121цс12 від 17 жовтня 2012 року дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. Такі терміни використовуються в низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а саме щодо поширення дії мораторію на задоволення вимог колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові № у справі № 6-76цс14 від від 02.07.2014 р. порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина шоста статті 12 у редакції Закону від 13 липня 2002 року, частина п'ята статті 19 у редакції Закону від 18 січня 2013 року, які були чинними на час існування спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 600,00 грн. На підставі ст.ст. 10, 11, 60, 81, 88,130, 209, 213, 214, 215, 224-233 ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, суд,

Outcome: partial