Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

09.04.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СС ЛОУН" про визнання недійсним кредитного договору№108208-А від 19.09.2017 року. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в лютому 2019 року позивачу почали надходити дзвінки про те, що ним укладено договір про надання фінансового кредиту. Копію договору №108208-А від 19.09.2017 року він отримав наприкінці лютого 2019 року. Згідно з зазначеним договором кредитодавець надає позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту в розмірі 3000 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Згідно п. 2.1.2. термін платежу до 17.10.2017 року. В п.2.1.3. визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти 478,8% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,33% (процентів) на день. Тип процентної ставки - фіксована. Позивач вважає, що кредитний договір не був підписаний з його сторони, крім того, сторони не домовились про всі істотні умови, визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому та суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним. Позивач стверджує, що договір не має відповідного підпису, а також відсутнє підтвердження передачі відповідачем йому кредитних коштів, тому договір є недійсним. Крім того, позивач стверджує, що оспорюваний договір, містить пункти, що не відповідають Закону України «Про споживче кредитування», та є нечесною підприємницькою практикою. Пунктом 4.6 кредитного договору передбачено, що у разі неповернення строкової заборгованості за договором до дня терміну платежу, нарахування процентів припиняється. З дня, наступного за днем терміну платежу, нараховується пеня в розмірі 3% від суми кредиту за кожен день прострочення. Згідно п.5.4 договору пеня нараховується до дня повного погашення заборгованості за договором включно, але з будь-якому випадку не більше 60 календарних днів. Такі умови відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами. Наведене, на думку позивача, є підставою для визнання пунктів 4.6 та 5.4 договору та договору в цілому недійсними. Ухвалою суду від 22.11.2019 року у справі за клопотанням сторони позивача залучено співвідповідачем Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс", якому згідно договору факторінгу №40071779-11 від 23.04.2019 року, укладеному між ТОВ "СС ЛОУН" та ТОВ "Фінфорс", відступлено право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №108208-А від 19.09.2017 року. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача подав до суду відповідь на відзив та письмові пояснення, а також заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Вказав, що доводи відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву, вважає необґрунтованими та не доведеними будь-якими належними та допустимими доказами. В судове засідання представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СС ЛОУН" не з`явився, направив до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення в повному обсязі. Представник відповідача у відзиві на позов вказав, що договір був укладений відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Позивач заповнив заяву з метою отримання кредитних коштів, прийняв пропозицію (оферту) та приєднався до умов публічного договору щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів. На сайті відповідача www.ccloan.ua розміщені правила надання кредиту, кредитний договір та документи, які з ним пов`язані, які підписуються аналогом власноручного підпису, за допомогою мережі Інтернет. Індивідуальна частина договору про надання фінансового кредиту №108208-А від 19.09.2017 року, підтверджує, що позивач пройшов процедуру, підписав договір одноразовим ідентифікатором та отримав кошти в кредит на розрахункову карту. Позивач отримав кредитні кошти 19 вересня 2017 року строком користування до 17.10.2017 року в розмірі 3000 гривень, але станом на сьогоднішній день не здійснив погашення заборгованості в обумовлені строки. Після укладання договору до нього було укладено 353 додаткові угоди, якими продовжений строк дії кредитного договору, викладений у новій редакції графік платежів та змінений строк нарахування пені . Просив справу слухати у відсутності представника відповідача. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінфорс" у судове засідання також не з`явився, заявою на адресу суду просив розглядати справу за його відсутності. Подав до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення в повному обсязі. Вказав, що згідно договору факторінгу №40071779-11 від 23.04.2019 року, укладеному між ТОВ "СС ЛОУН" та ТОВ "Фінфорс", останньому відступлено право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №108208-А від 19.09.2017 року. Вважає, що договір та додаткові угоди до нього були укладені відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали та докази справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Дослідженням наданої сторонами копії договору про надання фінансового кредиту№108208-А від 19.09.2017 року, який між ТОВ "СС ЛОУН" та від імені позивача було укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації останнього на інтернет сайті ТОВ "СС ЛОУН", встановлено, що одноразовий ідентифікатор, яким зазначений договір був підписаний з боку позичальника, складається з цифрової послідовності - "206519" (т.1 а.с.9-21, 92-104) Відповідно до умов указаного договору від 19 вересня 2017 року ТОВ "СС ЛОУН" зобов`язалося надати позивачу кредит у розмірі 3000 грн., а останній зобов`язався повернути грошові кошти до 17 жовтня 2017 року та сплатити проценти у розмірі 1,33 % за кожен день користування кредитом, річна відсоткова ставка 478,8%. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частиною 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. За правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. З аналізу положень п. 6, 12 ч. 1 ст. 3, ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» слідує, що клієнт має бути ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі за допомогою електронного підпису або електронного цифрового підпису, інших аналогів власноручних підписів і лише на етапі акцептування пропозиції про укладення договору акцепт підписується одноразовим ідентифікатором, який відповідно до п.п. 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» є алфавітно-цифровою послідовністю. Дослідивши долучену до справи роздруковану копію електронного договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №108208-А від 19.09.2017 року, суд встановив, що указаний договір не відповідає вимогам п.12.ч.1 ст3, ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки не був підписаний в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», так як замість алфавітно-цифрової послідовності, передбаченої законом для одноразового ідентифікатора, договір має лише цифрову послідовність. У зв`язку з тим, що оспорюваний електронний договір не був підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», він не може вважатися таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Матеріали справи не містять даних про те, що особа позивача була належним чином ідентифікована при його реєстрації в ІТС відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Одноразовий ідентифікатор, вказаний як аналог підпису у наданій суду копії договору, складається тільки з цифрової послідовності, що суперечить Закону України «Про електронну комерцію». Оскільки текст договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №108208-А від 19.09.2017 року не є таким, що підписаний позивачем в розумінні Закону України «Про електронну комерцію», суд приходить до висновку, що указаний договір не є таким, що укладений у письмовій формі, а, отже є нікчемним відповідно до ст. 1055 ЦК України. Виходячи з положень ч.2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. Отже, підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину відсутні. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин та з огляду на положення ч.2 ст.215 ЦК України, в задоволенні позовних вимог про визнання в частині та в цілому недійсним договору фінансового кредиту №108208-А від 19.09.2017 року слід відмовити. Вирішуючи позов в частині заявленої [PERSON] вимоги про реституцію, суд, дослідивши наявні у справі докази, та, виходячи з положень ст.13, 76-83 ЦПК України, дійшов висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено факту сплати коштів на виконання оспорюваного кредитного договору у сумі 18912,60 грн., заявленій в позові, зокрема, позивачем не подано суду документів, що підтверджують переказ коштів на відповідний рахунок відповідача з конкретним номером. Відсутність достатніх належних та допустимих доказів сплати коштів по оспорюваному договору не дає суду можливості вирішити питання про реституцію, тому заявлена позовна вимога про застосування реституції у оспорюваному правочині не підлягає задоволенню у зв`язку з її недоведеністю. Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed