Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до [PERSON] , третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради про зобов`язання знести самовільно збудований гараж та цегляний паркан, що розташовані по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником домоволодіння [ADDRESS] . Володільцями будинку [ADDRESS] , було самовільно побудовано на території свого будинковолодіння гараж. Будівництво було проведено з порушенням технічних та санітарно-епідеміологічних норм, внаслідок чого з даху гаража стікають дощі, снігові опади, які руйнують її власність, підтоплюють споруди, а запахи бензину та мастильних матеріалів не дають нормально проживати та відпочивати. Окрім цього, ця побудова затрудняє суттєво виїзд автомобілем з подвір`я, так як розміщена з порушенням червоних ліній. Враховуючи, що зведена відповідачем споруда за своїм характером не є тимчасовою, її побудова не відноситься до переліку будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл відповідно до частини 4 Положення «Про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики № 273 від 05.12.2000. Відповідно до п. 3.19 ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», житлові будинки на присадибних ділянках треба розміщувати відповідно до проекту забудови району із встановленим відступом від червоних ліній. Огорожа присадибних ділянок не повинна виступати за червону лінію вулиці. Згідно п. 3.25* для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. На підставі викладеного просить зобов`язати [PERSON] знести самовільно збудований гараж та цегляний паркан, що розташовані по [ADDRESS] . Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2019, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М. визначена для розгляду судової справи № 711/4268/19. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.06.2019 позовну заяву [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків поданої позовної заяви, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.06.2019 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 22.10.2019 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого пред`явлений позов про зобов`язання знести самовільно збудований гараж та цегляний паркан не визнає та просить відмовити в його задоволенні. Всі будівлі та споруди у домоволодінні [ADDRESS] не є самовільно збудованими, відповідають технічному паспорту на домоволодіння, Висновку державної експертизи землевпорядної документації від 13.03.2007 № 713, який погоджений з Черкаським міським управлінням земельних ресурсів (висновок від 15.02.2007 № 251-25) та Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Черкаської міської ради (висновок від 14.11.2006 №1183), Акту визначення та погодження меж земельної ділянки від 16.01.2007 та іншій документації на домоволодіння. Під час складання Акту визначення та погодження меж земельної ділянки від 16.01.2007 всі суміжні землекористувачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Черкаська міська рада визначили та погодили розміри та межі земельної ділянки, гараж, який був побудований у 1991 році і який Позивач визначає, як самовільно збудований, відображений у Акті визначення та погодження меж, Державному акті на землю та технічному паспорті на будинок. З того часу розміри гаражу не змінювались, гараж не був перебудований. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно «Гараж, В» вказаний як складова частина об`єкта нерухомого майна, а тому твердження Позивача, що гараж є самовільно побудований не відповідає дійсності та наявній документації. Позивач, [PERSON] , 24.10.2007 набула право власності на домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності за заповітом після смерті [PERSON] .. Тобто вона прийняла домоволодіння у спадщину в тих межах, які існували до виникнення нею права на домоволодіння. Крім зазначеного позивач висловила свою згоду стосовно здачі в експлуатацію гаража за адресою [ADDRESS] , яка засвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубан С.С.. Надана до суду топо-геодезічна зйомка садиби за адресом [ADDRESS] , є неналежним доказом, так як визначає червону лінію стосовно домоволодіння позивача, а не відповідача, тому не може буди доказом по справі. Твердження позивача, що з даху гаража стікають дощі, снігові опади, які нібито руйнують власність позивача [PERSON] не відповідають дійсності та не підтверджені доказами. Гараж в домоволодінні відповідача та паркан ніяким чином не впливають на в`їзд та виїзд автомобіля з подвір`я позивача. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.08.2020 за клопотанням представника позивача було призначено комісійну судову експертизу, на час проведення якої провадження по справі зупинено. Після надходження до суду висновку експерта ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.10.2020 провадження у справі відновлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] та адвокат Заруба С.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач додатково пояснила, що у 2007 році отримала у спадок домоволодіння. На місці, де зараз розміщений гараж, раніше була літня кухня. Будівництво гаража розпочалось у 2011 році, на той час [PERSON] (мати [PERSON] ) повідомила їй іншу інформацію щодо будівництва, на що вона погодилась. Однак, потім побачила, що габарити гаража, в порівнянні з літньою кутньою, збільшились і розміщення будівлі змістилось на 40 см. в її сторону. Паркан, який не межує з її домоволодінням порушує права її, оскільки обмежує огляд, коли виїздить автотранспорт з її території, обмежує проїзд спецтехніки по провулку, не вміщує великогабаритний транспорт. Не заперечувала факт того, що раніше зверталось до суду з позовом, але залишила його без розгляду, оскільки мала на меті примиритися з відповідачем. Адвокат Заруба С.О. зазначила, що самовільно збудований гараж та паркан не відповідають вимогам державних будівельний норм України, що приносить незручності позивачу. Інформувала, що коли саме був побудований гараж не відомо. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Манзар Т.В. заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Надала письмові пояснення, відповідно до яких домоволодіння за адресою [ADDRESS] , яке включає наступні будівлі та споруди: житловий будинок літ. А-1, прибудову літ а, сарай літ. Б, гараж літ. В, погріб літ. Г, погріб літ. Д, огорожа № 1,2, водо колонка № 4 та замощення І належать на праві приватної власності [PERSON] (спадкоємиця [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 2-4572 від 08.07.1966 та договору дарування, серія та номер 1-4784 від 21.05.1973. Відповідно до технічного паспорту рік побудови гаража літ. В - 1991 рік, тому у відповідності до постанови КМУ № 449 від 05.08.1992 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» та постанови КМУ № 868 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 17.10.2013 не є самочинним будівництвом, адже визначальним при реєстрації прав на будівлі та споруди є часовий проміжок закінчення їх будівництва, а саме до 05.08.1992. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 615383 від 11.09.2007 цільове призначення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Отже, гараж під літ. В не можна вважати самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України; доказів істотного відхилення від проекту, що порушує права позивача, чи відмови відповідача у проведенні перебудови позивач не надала і порушення її права не довела. Щодо відстані стіни гаража літ. В домоволодіння № [NUMBER] до огорожі яка розмежовує ділянки домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS] становить 0,55 м., то позивачем була надана нотаріальна заява 09.09.2010, проте, що остання не заперечувала проти узаконення (здачу в експлуатацію) гаража її сусідкою [PERSON] , крім того, в матеріалах справи наявний акт визначення та погодження меж земельної ділянки від 16.01.2007, де наявний підпис гр. [PERSON] про погодження межі між домоволодінням [ADDRESS] та [ADDRESS] з наявним гаражем літ. В. Щодо огорожі літ.2 то вона чітко встановлена по межі земельної ділянки, яка перебуває у приватній власності відповідача та межує з землями Черкаської міської ради від літ. А до літ. Б., а тому ніяким чином не порушує прав позивача. На підставі вище викладеного, просила відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. та стягнути на користь відповідача понесені витрати за правничу допомогу у розмірі 10000 грн.. Представник третьої особи Управління державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради Литвиненко І.М. пояснила, що позивач неодноразово зверталась з заявами, однак заходи державного архітектурно будівельного контролю застосовуються лише під час підготовчих або будівельних робіт. Оскільки об`єкт не являвся об`єктом будівництва, а був об`єктом власності, тому підстав для здійснення заходів державного архітектурно будівельного контролю не було, отже під час перевірки факт самочинності не перевірявся. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, в межах заявлених вимог, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, надані сторонами, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності приходить до наступних висновків. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Так, реалізуючи передбачене\~ Конституцією України,\~ЦК України\~та\~ЦПК України\~право на судовий захист, особа повинна вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, порушення права повинно бути пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково і це повинно бути викликано поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як вираз міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Такий спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути позивач, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Вочевидь, порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. У\~рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004\~вказано, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Під час розгляду цивільної справи у судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] . Відповідач, [PERSON] , являється власником суміжної з позивачем земельної ділянки з кадастровим номером: 7110136400:02:022:0086, площею 0,0503 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в [ADDRESS] . Пред`являючи позов до суду, позивач [PERSON] посилалася на те, що її сусідами, володільцями будинку [ADDRESS] , у 2011 році було самовільно, з порушенням технічних та санітарно-епідеміологічних норм побудовано гараж та цегляний паркан, які на даний час обмежують право приватної власності позивача, щодо вільного володіння та користування земельною ділянкою. Позивач, заперечуючи проти позовних вимог посилається на те, що гараж був побудований у 1991 році за згодою попереднього власника домоволодіння [PERSON] , а в подальшому було отримано згоду позивача [PERSON] . Розглядаючи цивільну справу, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed