Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У травні 2020 року позивач ЖБК "Автотранспортник-9" звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 18 531, 24 грн. основного боргу, 4 545, 57 грн. збитків від інфляції та 1603,69 грн. трьох відсотків річних у сумі, а всього 24 680,50 грн., та судові витрати 4 921, 00 грн. судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . ЖБК "Автотранпортник-9" є обслуговуючим кооперативом, який відповідно до покладених функцій здійснює утримання та обслуговування будинку [ADDRESS] . Відповідач неналежним чином сплачує за спожиті житлово-комунальні послуги у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість за період з вересня 2006 року по листопад 2019 року, яка становить 18 531, 24 грн., які позивач просить стягнути з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Ухвалою суду від 27.07.2020 відкрито провадження у вказаній справі з проведенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, у відповідності до ст. 274 ЦПК України. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. У судове засідання представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові, з врахуванням доводів викладених у відповіді на відзив відповідача. Відповідач та його представник в судове засідання з`явились, позовних вимог не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що Житлово-будівельний кооператив «Автотранспортник-9» є обслуговуючим кооперативом, який відповідно до покладених функцій здійснює утримання та обслуговування будинку [ADDRESS] . Згідно п. 1.1 Статуту Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник-9», затвердженого Протоколом № 12 від 10.12.2016 Загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник-9», кооператив був створений при Київському ТПО "Автотранспорту" у відповідності з постановою виконавчого комітету Київської міської Ради профспілок від 10.02.1992 за № 125, є самостійною організацією яка створена з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва 15-ти поверхового багатоквартирного жилого будинку АППС К-134 на 227 квартир на житловому масиві "Позняки", Х мікрорайон, буд. будівельний [NUMBER] з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3 Статуту метою діяльності Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник-9» є зокрема, утримання та управління багатоквартирним будинком Кооперативу і прибудинковою територією, обслуговування та ремонт майна, що забезпечує функціонування всього багатоквартирного будинку в цілому. Згідно п. 2.7 Статуту член кооперативу зобов`язаний, зокрема, виконувати вимоги Статуту та чинного законодавства щодо використання своєї власності та майна, що забезпечує функціонування будинків в цілому, а також своєчасно сплачувати внески в розмірах і строки, які визначаються Загальними зборами або правлінням кооперативу. Згідно зі статутом ЖБК «Автотранспортник-9» власник квартири та особового рахунку житлової площі повинен своєчасно сплачувати платежі у рахунок покриття витрат на експлуатацію та ремонт будинку, прибудинкової території та плату за спожиті комунальні послуги. Протоколом загальних зборів членів ЖБК «Автотранспортник-9» від 29.06.2017 затверджено розміри внесків на утримання будинку та прибудинкової території в сумі 2,42 грн./м.кв. (для квартир першого поверху) та 3,00 грн. (для квартир з другого по п`ятнадцятий поверхи). Протоколом загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник-9» від 15.03.2019, з 01.03.2019 затверджено внески на управлінням багатоквартирним будинком для перших поверхів-4,40 грн./м.кв., для других поверхів-5,00 грн./м.кв. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Господарська діяльність, спрямована на задоволення потреб фізичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території є діяльністю з утримання будинків і прибудинкових територій відповідно до положень ч. 1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо) (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Статтею 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачені права та обов`язки споживача, серед яких обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем. Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач мас право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ № 45 від 24.01.2006 «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08.10.1992 року» № 572, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Згідно ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинкових територій які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Разом з тим, відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. У розрізі даного спору зобов`язання відповідача оплатити житлово-комунальні послуги не урегульовано окремим договором між сторонами спірних правовідносин, тому зобов`язання щодо сплати таких послуг визначено публічним договором надання цих послуг, відповідно до якого відповідач зобов`язаний сплати вартість фактично отриманих ним житлово-комунальних послуг. Згідно із положенням статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконує встановлений законодавством обов`язок по сплаті щомісячних внесків на утримання будинку та прибудинкової території за період з вересня 2006 року по листопад 2019 року, що становить 18 531,24 грн. Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання грошових зобов`язань щодо сплати за надані послуги. З урахуванням викладеного, позовні вимоги ЖБК «Автотранспортник-9» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги підлягають задоволенню повністю. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з вересня 2006 року по листопад 2019 року у розмірі 4 545,57 грн. та три проценти річних за період з вересня 2006 року по листопад 2019 року у розмірі 1 603,69 грн. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 %/365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Тому за прострочення виконання зобов`язання щодо оплати вартості за надані житлово-комунальні послуги за період з вересня 2006 року по листопад 2019 року з урахуванням суми заборгованості та індексів інфляції сума інфляційних втрат становить у розмірі 4 545,57 грн. Також судом перевірено розрахунок трьох відсотків річних та встановлено таке. За прострочення зобов`язання щодо оплати вартості за надані житлово-комунальні послуги за період з вересня 2006 року по листопад 2019 року з урахуванням суми заборгованості три відсотки річних становить у розмірі 1 603,69 грн. Таким чином, ураховуючи порушення відповідачем виконання зобов`язань по внескам на утримання будинку та прибудинкової території за період з вересня 2006 року по листопад 2019 року, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на його користь втрати від інфляції внаслідок несвоєчасного розрахунку у розмірі - 4545,57 грн., а також 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі - 1603,69 грн. Сторона відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Разом з тим, у відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Так, в січні 2018 року відповідачем сплачено 592,38 грн., при цьому, як вбачається з розрахунку відповідачу було нараховано до сплати за вказаний місяць 113,08 грн., в червні місяці 2019 року відповідач сплатив 775, 50 грн., в серпні 2019 - 586, 68 грн., в листопаді 2019 - 586, 68 грн. Таким чином, згідно доданого позивачем до позовної заяви розрахунку, а також доданих самим відповідачем до відзиву квитанцій вбачається, що відповідач періодично сплачував наявну в нього заборгованість, що у відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України свідчить про переривання строку позовної давності. Разом з тим, відповідач заперечуючи проти заявлених позовних вимог вказував на те, що вказана в позові заборгованість створена штучно позивачем, оскільки при нарахуванні вартості послуг за житлово-комунальні послуги позивач робив математичні помилки, а саме: неправильно зазначав загальну площу квартири та кількість проживаючих в ній; не враховував суми призначеної субсидії; не враховував, що відповідач є «Дитина війни» і користується пільгами по оплаті комунальних послуг. На підтвердження вказаних обставин надав квитанції за період з 01.01.2017 по 31.12.2020, з яких на переконання відповідача, у період з січня 2017 до жовтня 2019 року (включно) вартість амортизації становила 5 грн. 12 коп., сплачувалась кожного місяця відповідачем, а починаючи з листопада 2019 року в квитанції зазначений борг. Також, в квитанції зазначена загальна площа квартири в розмірі 81,82 кв.м, що не відповідає даним Технічного паспорту. Згідно із технічною характеристикою квартири загальна площа квартири становить 77,2 кв.м. Протоколами загальних зборів від 29 червня 2017 року № 14 та від 15 березня 2019 року, витяги яких додані до матеріалів справи, Позивач затвердив внески на управління багатоквартирним будинком в розмірі 3 грн. (2017 рік) і 5 грн. (2019 рік). З п.130, п.151 таблиці «Розрахунок заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] », доданому позивачем до позову вбачається, загальна сума утримання будинку, починаючи з червня 2017 рік - 245,46 грн., а з березня 2019 рік - 409,1 грн, що відповідає загальній площі квартири в розмірі 81,82 кв.м Однак, відповідач стверджує, що загальна площа належної йому квартири становить 77,2 кв.м, у зв`язку з чим, загальна сума утримання будинку, починаючи з червня 2017 року повинна становити 231,6 грн, що на 13,86 грн. менше суми, заявленої позивачем у квитанціях та розрахунку, а з березня 2019 р. - 356 грн. що на 50 грн.10 коп. менше суми, заявленої позивачем. Тобто на переконання наданих квитанцій відповідач вказує на те, що починаючи з 01 жовтня 2019 року позивач безпідставно починає зазначати в квитанціях трьох проживаючих. Також відповідач у ході судового розгляду вказує, що до квітня 2018 року (включно) він отримував субсидію, що підтверджується доданими до відзиву повідомленнями. Однак, суму наданої субсидії позивач не завжди відображав в квитанціях або зазначав невірну суму. Так, в січні-жовтень (включно) 2017 рік субсидія відсутня, а з січня 2018 рік допущена математична помилка: сума субсидії 137,99 грн., а позивач вказує 137,50 грн. Згідно довідок Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації відповідач перебував на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги як «Дитина війни» та має право користуватись пільгами з оплати комунальних послуг. З травня 2018 року відповідачу припинено нарахування субсидії. Тобто, з місяця припинення надання субсидії на думку відповідача позивач повинен був виставляти рахунок на сплату комунальних послуг в розмірі 25% від загальної вартості. Разом з тим, суд критично відноситься до вказаних доводів відповідача з огляду на те, що наданий відповідачем технічний паспорт на квартиру датований 21 вересням 1994 року. На час складання даного технічного паспорту площа балконів і лоджій не включалась до загальної площі квартири. Однак, 24 травня 2001 року Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики України прийняв наказ № 127, яким затвердив Інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна з того часу площа балконів та лоджій почала включатись до загальної площі квартири. Так, у відповідності до п. 25 розділу VI (Підрахунок площ об`єктів) Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, загальна площа квартир, будинку квартирного типу та гуртожитків визначається як сума площ приміщень, а також площ балконів і лоджій із такими знижувальними коефіцієнтами: для балконів і терас - 0,3; для лоджій - 0,5; для засклених балконів - 0,8; для веранд, засклених лоджій і холодних комор - 1,0. Таким чином, з викладеного вище положення чинного законодавства вбачається, що до загальної площі квартир включається також і площа балконів і лоджій. В свою чергу, як вбачається з доданого до відзиву відповідачем технічного паспорту, зазначена в ньому загальна площа квартири (77, 2 кв.м.) складається з: -житлової площі 42,3 кв.м.; - кухні площею 8,3 кв.м.; - туалету площею 1,3 кв.м; - кімнати площею 3,1 кв.м; -коридору площею 22,2 кв.м. (77,2 + 42,3 + 8, 3 + 1,3 + 3,1 + 22,2 = 77,2 кв. м.). При цьому, площа балкона (лоджії), що становить 4,7 кв. м., в даному технічному паспорті до загальної площі квартири не врахована. Тобто, якщо до вказаної в даному технічному паспорті загальної площі квартири (77,2 кв. м.) врахувати також площу балкону (4,7 кв. м.), то в дійсності загальна площа квартири відповідача становитиме 81,9 кв. м., тобто саме таку площу квартири позивач використовував при здійсненні розрахунків. Отже, наданий відповідачем технічний паспорт є застарілим та не відображає об`єктивних даних з приводу загальної площі квартири відповідача, які є актуальними починаючи з 24 травня 2001 року і по сьогоднішній день. У відповідності до пунктів 9 та 119 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848, призначення житлових субсидій, як і їх припинення, здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення. Питання щодо призначення та припинення субсидій не входять до повноважень позивача та не є предметом розгляду даної справи. У відповідності до ст. 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 № 2195-1V, дітям війни надаються, зокрема, право на 25-відсоткову знижку при платі за користування комунальними послугами (газом, електроенергією тощо). У свою чергу, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII, комунальні послуги - це послуги з: - постачання та розподілу природного газу; постачання та розподілу електричної енергії; - постачання теплової енергії; -постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. У свою чергу, затверджених житлово-будівельним кооперативом внесків на утримання будинку серед вищевказаного переліку комунальних послуг немає, з чого слідує, що знижка у розмірі 25% на такі внески не розповсюджується. У відзиві відповідач вказує на те, що з травня 2018 року у зв`язку з припиненням субсидій позивач повинен був виставляти йому рахунок на сплату комунальних послуг в розмірі 25% від загальної вартості. Разом з тим, як вбачається з доданого позивачем до позовної заяви розрахунку, з травня 2018 року позивач нараховував відповідачу лише плату за внески на утримання будинку, на які, як вже зазначалось вище, знижка у розмірі 25% не розповсюджується. Таким чином, вказані заперечення відповідача не спростовують факт правомірності нарахування позивачем житлово-комунальних послуг у розмірах відображених у розрахунку заборгованості з вересня 2006 року по листопад 2019 року, оскільки відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів фактичної сплати сум заборгованості, які зазначено у вказаному розрахунку та які могли б поставити під сумнів розрахунок заборгованості складений позивачем. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник-9» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що 13.11.2019 року між Головою правління Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник-9» та адвокатом Бардаш О.В. укладено Договір № 1 про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати Клієнту правничу допомогу стосовно складання та подання до суду позовної заяви до власника квартири [ADDRESS] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Згідно п. 3.1 Договору, сторони погодили, що вартість послуг складає 3 000,00 грн. за складання та подання до суду позовної заяви. Надавши оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн., сплата яких підтверджується платіжним дорученням № 176 від 20.11.2019 року. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. за ставкою станом на 01 січня 2020 року, що відповідає положенню ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved