Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «ТОР» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» про визнання укладених з ними договорів недійсними та повернення сплачених нею коштів. Свої позовні вимоги, викладені в позовній заяві, уточнила, пояснила, що після ознайомлення із ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 грудня 2013 року і Правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року, вона не наполягає на визнанні укладеного нею з ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» договорів № 03149 недійсними на підставі утворення ними пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, поскільки фактично до цієї схеми вона інших споживачів не залучала. В обгрунтування своїх уточнених позовних вимог зазначила, що 16 вересня 2009 року між ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» і нею були укладені договори по наданню консультаційних послуг та про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, пояснила, що на підставі опублікованого у газеті "Вільне життя" оголошення під назвою «Позика» про можливість отримання позики без поручителів та довідки про доходи, вона 16 вересня 2009 року розшукала в Тернополі філію ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс». Менеджер-консультант Романова С.Є., що діяла від імені та в інтересах ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс», запевнила, що ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» зможе надати їй кредит у розмірі 60 000грн. для придбання міні трактора, і тому вона на отримання позики в зазначеному розмірі цього ж дня уклала з ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» договір № 03149, і в той же час, тобто 16 вересня 2009 року, сподіваючись на отримання позики в сумі 60 000 гривень, уклала із ПП "Ірна-Агро" м.Тернопіль договір купівлі-продажу трактора JINMA-244 в повному комплекті вартістю 60 000 гривень. Однак, після сплати ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» вступного внеску у розмірі 3 600грн., що складав 6% від вартості товару та укладення 16 вересня 2009 року договору із ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах кредит їй виданий не був. Представник кредитної установи пояснила, що гроші вона зможе отримати лише через 18 днів після укладення договору, а так як вступний внесок вже був проплачений і їй потрібні були гроші для оплати вартості трактора по договору, який вона уклала із ПП "Ірна-Агро", то вона погодилася зачекати 18 днів. Однак, в жовтні 2009 року грошей вона знову не отримала, їй пояснили, що треба заплатити авансовий платіж і вже тоді вона зможе отримати гроші, але і після того їй позика видана не була. Далі позивачка пояснила, що протягом п"яти років вона в надії отримати кредитні кошти на суму 60 000 грн. сплатила відповідачам 33 325 грн., однак грошей на купівлю трактора, ні самого трактора вона так і не отримала. Посилаючись на те, що зазначений договір № 03149, укладений шляхом обману, він не відповідає вимогам ст.ст. 18,19 Закону України "Про захист прав споживачів", яким забороняється здійснення нечесної підприємницької практики, яка вводить в оману, є односторонньою, так як передбачає лише права ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» без будь-яких обов"язків, а відповідальність за невиконання договору несе виключно учасник програми, крім того відповідачем порушено її права щодо надання інформації про хід виконання цього договору, тому вона просить визнати цей договір недійсним. Крім цього, відповідач на день укладення договору про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не мав відповідної ліцензії, отже не мав права здійснювати фінансові послуги, а тому і з тих підстав він підлягає визнанню недійсним. Далі позивачка пояснила, що п редставник відповідача менеджер-консультант, що діяла від імені та в інтересах ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс», обіцяючи виплатити їй позику в сумі 60 000 гривень на 18-й день після підписання договору, так і не надавши їй кредиту, обманула її, і таким чином позбавила її можливості у зазначений у договорі дев"ятиденний термін звернутися із заявою про його розірвання. В судове засідання представники відповідачів ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» в жодне із п"яти судових засідань не з"явилися, хоч кожного разу ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» належним чином повідомлялися про день і час розгляду зазначеної справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм рекомендованих листів. Оскільки представники відповідачів, будучи належним чином повідомленими про день і час розгляду справи, в судове засідання не з"явилися та не повідомили суд про причину своєї неявки, а тому суд вважає, що вони не з"явилися в судове заідання без поважних на те причин, що дає суду підставу розглянути справу по суті у їх відсутності по наявних у ній матеріалах. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, взявши до уваги письмові заперечення відповідачів, що маються в матерілах справи, пояснення допитаних за клопотанням позивачки свідків, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, прийшов до висновку, що змінені позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду, в порядку встановленому законом, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Судом встановлено, що 16 вересня 2009 року між позивачкою [PERSON] та менеджером-консультантом Романовою С.Є., що діяла від імені та в інтересах ДП «ТОР» Компанія «Приват-Плюс» та ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс», були укладені договори по наданню консультаційних послуг та про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Предметом договору консультаційних послуг було надання позивачці консультаційних послуг щодо можливості придбання нею товарів широкого асортименту на умовах договору, додатків до нього №1 і №2, оформлення документів та підписання договору № 03149 від 16 вересня 2009 року із ТзОВ «Компанія Приват-Плюс» та додатків до нього. У відповідності до умов зазначеного договору позивачка сплатила відповідачу ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія» «Приват-Плюс» 3 600 грн., що підтверджується квитанцією за № 2012121 від 16 вересня 2009 року (а с.14). Крім цього, 16 вересня 2009 року позивачка уклала із ТзОВ "Компанія "Приват-Плюс" договір № 03149, предметом якого є надання послуг, спрямованих на придбання товару на умовах Програми діяльності Приват-Плюс ( далі - Програма), яка є додатком №1 до цього договору. Згідно додатку №2 до згаданого договору позивачка зобов"язувалася сплачувати товариству щомісячний чистий платіж (внесок) в сумі 333,34 гривні та щомісячні адміністративні витрати в розмірі 0,21 % від вартості товару, що складає 126 гривень. Цим товаром, як зазначено в додатку, є "сільськогосподарська техніка" вартістю 60 000 гривень. У відповідності до умов договору на час розгляду справи позивачкою сплачено на користь ТзОВ «Компанія» «Приват-Плюс» щомісячний чистий платіж (внесок) на загальну суму 33 325 грн. 74 коп., що підтверджується оглянутими в судовому засіданні квитанціями, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 15-36). Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона, маючи рівні права щодо подання доказів та доведення їх переконливості перед судом, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Пояснення позивачки свідчать про те, що вона уклала із відповідачами спірні договори під дією обману, так як представник відповідачів обіцяла, що вона в день укладення договорів отримає кредит в сумі 60 000 гривень для придбання сільськогосподарської техніки, а пізніше - через 18 днів після укладення договорів, натомість вона, сплативши відповідачам більшу половину від вартості техніки (міні трактора), кредиту так і не отримала; письмові її звернення до відповідача залишилися без жодного реагування. Представник відповідача з метою пропуску нею дев"ятиденного терміну, згідно якого вона у відповідності до ст. 10.1 цього договору мала б можливість його розірвати, свідомо обіцянками про те, що зазначені кошти їй будуть виплачені на вісімнадцятий день після підписання договору, ввела її в оману. В підтвердження правдивості своїх пояснень позивачка представила суду для долучення до матеріалів справи оголошення, опубліковані в зазеті "Вільне життя", копію листа, адресованого відповідачу і договір купівлі-продажу, що був укладений нею 16 вересня 2009 року із Приватним підприємством "Ірна-Агро" на купівлю трактора JINMA-244 в повному комплекті вартістю 60 000 гривень та просила допитати у якості свідків [PERSON] і [PERSON]. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 16 вересня 2009 року вона разом із позивачкою та її сином [PERSON] з метою отримання позивачкою кредитних коштів на купівлю трактора по оголошенні, опублікованому в газеті, зайшли в офіс відповідача і були присутні при укладенні позивачкою зазначених договорів. У її, свідка, присутності представник відповідача роз"яснила, що позику в сумі 60 000 гривень позивачка отримає негайно після підписання з ними договорів. А коли позивачка підписала договори з ТзОВ «Компанія»«Приват-Плюс», та уклала договір на купівлю трактора із Приватним Підприємством "Ірна-Агро", що в місті Тернополі, тоді представник ТзОВ «Компанія» «Приват-Плюс» сказала, що ще потрібно сплатити в банк консультаційний збір в сумі 3 600 гривень, коли ж позивачка сплатила 3 600 гривень, тоді менеджер пояснила, що кредит позивачці буде виплачено лише на 18 день після укладення договору, однак відповідачі позивачку обманули : ні в жовтні, ні в слідуючі місяці, і по сьогоднішній день позивачка не отримала у ТзОВ «Компанія» «Приват-Плюс» ні грошей, ні трактора. Аналогічні покази дав допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], зокрема, він пояснив, що 16 вересня 2009 року був присутній в офісі ТзОВ «Компанія» «Приват-Плюс» в місті Тернополі на вул. Шептицького,4-а, в момент укладення матір"ю з ТзОВ «Компанія» «Приват-Плюс» договорів на отримання позики в сумі 60 000 гривень. Він особисто чув, як менеджер відповідача запевняла його матір, що вона після підписання договорів отримає кредит, але 16 вересня 2009 року з невідомої причини їй кредит не видали, запевнили, що на 18 день вона його отримає, проте і в жовтні 2009 року матері кредиту не видали. Він ще декілька разів їздив з матір"ю, щоб отримати гроші і придбати трактор, однак постійно чув обіцянки, що цього разу вже точно отримаєте гроші, але обіцянки так і залишилися обіцянками, ні грошей, ні трактора матір не отримала, хоч сплатила відповідачу більше половини його вартості. Далі свідок показав, що відповідачі обманули його матір, через їх обман вона пропустила 9-ти денний строк, протягом якого могла розірвати цей договір, а крім того уклала цей договір на невигідних для неї умовах. У відповідності до ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Отже, зсилання позивачки на те, що зазначені договори № 03149, підлягають визнанню недійсними, як такі, що не відповідають ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки вони укладені шляхом обману, заслуговує на увагу. Так, за положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.Таким чином, вказаний Закон встановив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності. До нечесної підприємницької діяльності відноситься і діяльність у межах договору № 03149 від 16 вересня 2009 року, укладеного між ДП «ТОР» ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс», як виконавцем послуг, та позивачкою, як замовником, оскільки надана позивачці інформація у рамках консультаційних послуг щодо умов придбання товару (позики) на умовах Програми«Приват-Плюс», мала не тільки нечіткий, а й неправдивий характер, який вплинув на свідомий вибір позивачки та призвів до укладення нею договору із ТзОВ «Компанія «Приват-Плюс» на невигідних для неї умовах. Наведене вище, підтверджує доводи позивачки про те, що відповідач при укладенні спірного Договору діяв недобросовісно так як позивачці була надана недостовірна, неправдива інформація щодо умов цього Договору та його правових наслідків. Згідно ч.1, 2 п.3 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов"язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише розсудом виконавця. В силу ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнанні несправедливими, таке положення може бути змінено, або визнано недійсним або договір може бути визнано недійсним в цілому. Як вбачається із змісту укладеного між сторонами договору, він суперечить вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів", оскільки не містить строків отримання клієнтом товару, не містить чіткого найменування товару та найменування його продавця і не передбачає будь-якої відповідальності відповідача ТзОВ "Компанія "Приват-Плюс" за невиконання умов договору та не дає будь-яких гарантій отримання клієнтом товару, навіть у разі повної оплати його вартості, тобто умови цього договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. Із укладеного між сторонами 16 вересня 2009 року договору видно, що його основою є адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а відповідно до п.1.1 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об"єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Із письмового заперечення відповідача видно, що ТОВ "Приват-Плюс" є фінансовою установою з відповідним видом діяльності, однак на час укладення із позивачкою спірних договорів ліцензії не мало. Згідно ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Письмові пояснення відповідача про те, що на час укладення зазначеного договору ліцензія не вимагалася, спростовується роз"ясненнями вищого спеціалізованого суду України (а.с.51). Ураховуючи те, що на день укладення між сторонами спірних договорів Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо "придбання товарів у групах" не мало відповідного дозволу (ліцензії), то його діяльність здійснювалася нелегітимно, тобто незаконно, а тому із зазначених підстав на підставі ст. 227 ЦК України укладений між сторонами договір слід визнати недійсним. Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, то позовні вимоги позивачки в цій частині є обґрунтованими, її порушене право підлягає захисту шляхом стягнення в повному розмірі з відповідачів на її користь коштів, сплачених нею за цими договорами. В письмовому запереченні, що міститься в матеріалах справи, представник відповідача просив відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог з підстав пропуску нею строку позовної давності, однак це твердження є безпідставним і таким, що не заслуговує на увагу, поскільки позивачка на виконання умов укладеного між нею та відповідачем умов договору регулярно сплачувала на користь відповідача щомісячні платежі і останній платіж нею був здійснений 13 березня 2013 року, а з позовом до суду вона звернулася 12 квітня 2013 року, тому строк позовної давності вона не пропустила. Крім цього, оскаржувані договори тісно пов'язані між собою та фактично об'єднані одним характером діяльності відповідачів. Відповідно до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved