Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

02 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі) Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005», пославшись на те, що 16 червня 2005 року вона зареєструвала Приватне підприємство «Землі Донбасу 2005», та з цього часу почала вести спільну господарську діяльність разом із своїм сином [PERSON] В 2013 році для ведення господарської діяльності в ПП «Землі Донбасу 2005» знадобилися грошові кошти, у зв'язку з чим вона звернулася до ПАТ «Український бізнес Банк» з проханням надати кредит. Банк погодився надати ПП «Землі Донбасу 2005» кредит на суму 179199 грн. строком на 6 місяців, однак при цьому зазначив, що за умовами кредитування для надання Банком кредиту необхідно під заставу надати майно. Тоді вона звернулася до свого сина [PERSON] з проханням допомогти їй з отриманням кредиту для ПП «Землі Донбасу 2005» та надати належне йому майно для застави, так як належного їй на праві власності майна не вистачало для отримання кредиту. Її син погодився в надані свого майна під заставу для отримання кредиту, так як знав фінансове становище ПП «Землі Донбасу 2005». 27 червня 2013 року ПАТ «Український бізнес Банк» надав ПП «Землі Донбасу 2005» в особі директора [PERSON] кредит на суму 179100 грн. строком до 26.01.2014 р. зі сплатою 17% річних, про що було укладено Кредитний договір. 17 грудня 2013 року до п.1.1. вищевказаного Кредитного договору було внесено зміни та доповнення, у зв'язку з чим була збільшена сума кредитного ліміту з 179100 грн. до 236400 грн. та строк кредитування було збільшено до 26.01.2015 р. Таким чином, згідно з умовами кредитного договору та змін і доповнень до нього, ПП «Землі Донбасу 2005» отримало в кредит грошову суму у розмірі 179100 грн. з кредитним лімітом до 236400 грн. строком до 26.01.2015 р. під 17 % річних. Крім того, з метою забезпечення своєчасного та повного виконання Боржником зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором за договорами застави від 27.06.2013 р. було надано у заставу наступне майно: -автомобіль марки Хюндай модель Туксон 2.0 , тип ТЗ легковий універсал, 2008 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], вартість якого складає 92800 грн., який належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 09.10.2008 року, виданого РЕВ м. Красноармійська УДАІ ГУМВС України в Донецькій області; -посівний комплекс, марки «Партнер 7,5» рік випуску 2009, заводський [NUMBER], маса машини 4800 кг., вартість якого складає 223000 грн., який належить ПП «Землі Донбасу 2005» на підставі Свідоцтва про реєстрацію машини [NUMBER] від 14.05.2010 року, виданого Інспекцією ДТН по Красноармійському району; -автомобіль марки Шевролет Авео, тип ТЗ - легковий седан, 2005 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. вартість якого складає 42400 грн., який належить їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] від 16.07.2005 року, виданого Красноармійським МРЕВ ДАІ ГУМВС України Донецької області. При внесенні змін та доповнень до Кредитного договору, також було внесено зміни та доповнення відповідно і до договорів застави. Однак, тих грошових коштів, які було отримано в кредит, їй не вистачало для розширення діяльності ПП «Землі Донбасу 2005», у зв'язку з чим її син [PERSON] звернувся до відповідача по справі - [PERSON] з прохання надати йому в борг грошові кошти на ведення господарської діяльності. [PERSON] погодився та надав у 2013 році в борг грошову суму у розмірі 200000 грн., яку її син потрохи повертав із грошових коштів, які вони отримували від ведення господарської діяльності ПП «Землі Донбасу 2005». Через деякий час [PERSON] зазначив, що так як грошові кошти її сином не були сплачені в повному обсязі, то він нарахував проценти за користування грошовими коштами. Станом на 27.02.2014 року її син вже повинен був погасити борг разом із процентами у розмірі близько 2900000 грн. Однак, у цей же день 27.02.2014 р. до неї прийшов її син [PERSON], який зазначив, що для гарантії повернення вищевказаної суми відповідачу, їй необхідно укласти з відповідачем договір застави, як на цьому наполягає відповідач по справі. Вона погодилася укласти договір застави, так як вважала, що це буде їх гарантією повернення суми боргу відповідачу. Тоді вона зібралася та у той же день разом із сином [PERSON] поїхала до приватного нотаріуса м. Макіївки, до якого їм сказав їхати відповідач по справі для укладання договору застави. 27.02.2014 р. між нею та [PERSON] було укладено договір застави ПП «Землі Донбасу 2005», як вона вважала, та нею були підписані якісь документи. На ознайомлення ці документи їй не надавали, а у зв'язку з тим, що вона забула вдома окуляри, то при підписанні цих документів - швидко ознайомитись з ними вона не мала можливості. В подальшому, екземпляр укладеного договору їй наданий не був. Ці документи вона підписувала в кабінеті нотаріуса у присутності [PERSON] та самого нотаріуса. Її сина до кабінету нотаріуса не допустили, та можливості прочитати їй ці документи та порадитись з сином - не надали. Її син не заперечував проти укладання договору застави, так як вважав, що вони швидко погасять цей борг. Однак, через деякий час, до неї почали доходити слухи від працівників ПП «Землі Донбасу 2005» про те, що вищевказане підприємство нею було продано. Тоді вона вирішила з'ясувати цю обставину у [PERSON], на що при їх розмові відповідач по справі повідомив їй, що дійсно між ними укладався договір купівлі-продажу ПП «Землі Донбасу 2005», однак, це нічого не міняє, так як при погашенні суми боргу він поверне їм це підприємство, про що буде укладено відповідний договір. Коли вона отримала на руки копії документів з укладеного між нею та відповідачем по справі договору, то побачила, що 27 лютого 2014 року вона продала, а відповідач по справі - [PERSON] придбав у свою власність частку у статутному капіталі ПП «Землі Донбасу 2005» ЄДРПОУ 33613871, про що між ними було укладено Договір купівлі-продажу від 27.02.2014 р., який було посвідчено приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В., реєстр 514. Згідно з п.1. абз.2 вищевказаного Договору купівлі-продажу, частка яка була продана [PERSON], складає 100% статутного капіталу ПП «Землі Донбасу 2005», та становить у грошовому еквіваленті 1000 грн. Однак, вона вважає, що вищевказаний Договір купівлі-продажу є недійсним з таких підстав: В неї зовсім не було наміру продавати ПП «Землі Донбасу 2005», та при зверненні до нотаріуса вона мала намір укладати договір застави цього підприємства, а не договір купівлі-продажу. При укладанні вищевказаного договору вона не була ознайомлена зі змістом цього договору, так як часу на це не було, та відповідач по справі разом із нотаріусом її постійно квапили, та казали, що нічого там читати, усі і так знають умови договору, вказуючи при цьому, що часу на ознайомлення з документами не має. Вона навіть припустити не могла, що в момент підписання договору, вона підписує не договір застави, а договір купівлі-продажу, так як, навіть якщо припустити, що все ж таки укладався договір купівлі-продажу підприємства, то до нотаріуса не було надано усіх необхідних документів для продажу вищевказаного підприємства. Вважає, що так як її внутрішньої волі на укладання договору купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) ПП «Землі Донбасу 2005» не було, оскільки вона вважала, що між нею та [PERSON] укладається договір застави, то вищевказана угода є недійсною. Крім того, в спірному договорі купівлі-продажу вказано, що дане підприємство було продано за 1000 грн. Однак, ці грошові кошти у розмірі 1000 грн. вона на руки не отримувала, та відповідач по справі ці грошові кошти їй не надавав, а вона в свою чергу їх і не витребувала від відповідача, так як вважала, що укладає договір застави. Між нею та відповідачем по справі не обговорювалися та не досягалися жодні істотні умови купівлі-продажу вищевказаного підприємства. Крім того, частка ПП «Землі Донбасу 2005», яка була нібито продана нею [PERSON] є 100-відсотковою. Тобто, з договору купівлі-продажу вбачається, що вона продала не частку (частину) підприємства, а повністю усе підприємство. При здійсненні купівлі-продажу підприємства, відповідно до норм діючого законодавства України (ст.11 ЦК України), до набувача переходять усі права та обов'язки власника Підприємства, а таким чином і кредитні зобов'язання. Тобто, відповідач по справі - [PERSON], отримавши у власність 100% частку ПП «Землі Донбасу 2005» з моменту укладання договору купівлі-продажу цього підприємства, та реєстрації своїх прав у відповідних органах, - також прийняв зобов'язання по сплаті кредиту ПП «Землі Донбасу 2005». Таким чином, ставши власником ПП «Землі Донбасу 2005», саме відповідач по справі - [PERSON] керує діяльністю цього підприємства, вирішує усі фінансові питання, у тому числі і стосовно сплати кредитів. Однак, при наданні 27.06.2013 р. Банком кредиту ПП «Землі Донбасу 2005», Банк виходив з того, що власником цього підприємства була вона, у якої була гарна кредитна історія та під керівництвом якої ПП «Землі Донбасу 2005» процвітало. З цих самих міркувань, а також виходячи з того, що вона була засновником та директором ПП «Землі Донбасу 2005» та її матеріальне становище було відомо як банку, так і їй та її сину - [PERSON], нею та сином було надано у заставу банку належне їм на праві особистої приватної власності майно, яке для неї та її сина є цінним. У тому випадку, якщо б власником цього підприємства була б не вона, а була б інша особа - в тому числі і [PERSON], то ані вона, ані її син - ніколи не надали би своє майно під заставу для отримання кредиту для ПП «Землі Донбасу 2005». Вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) ПП «Землі Донбасу 2005» повинно було в обов'язковому порядку витребувано згоду її сина - [PERSON] на укладання цього договору та згоду Банка, який надавав кредит ПП «Землі Донбасу 2005». Оскільки, згідно зі ст.191 ЦК України, підприємство як єдиний майновий комплекс визнане нерухомістю, то, відповідно, при нотаріальному посвідчені правочину щодо відчуження такого об'єкту слід керуватися ст.55 Закону України "Про нотаріат" та глави 2 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно зі ст.55 ЗУ «Про нотаріат», угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому. При посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача. Однак, документів щодо наявності або відсутності заборони на відчуження, арешту майна нотаріусом не було отримано, а також не було отримано згоду кредитора на переведення боргу на набувача. А набувачем у свою чергу не було надано згоду та переведення на нього боргу. Згідно з п.п.2.1. пункту 2 Глави 2 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто перевірка наявності заборони на відчуження або арешту майна згідно з нормами діючого законодавства України є обов'язковою. Та отримання згоди її сина та згоди банка на відчуження ПП «Землі Донбасу 2005», також є обов'язковим. Згідно з п.п.1.20. пункту 1 Глави 2 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, вчинення нотаріальної дії за участю фізичної особи, предметом якої є об'єкт нерухомого та рухомого майна, здійснюється нотаріусом за наявності оціночної вартості такого майна, проведеної в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року № 231 «Деякі питання проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства». Тобто, при посвідчені договору купівлі-продажу підприємства, у разі коли відчужувачем є фізична особа, необхідно пам'ятати, що дохід, отриманий відчужувачем від продажу нерухомості, підлягає оподаткуванню у відповідності до ст.11 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб". Таким чином, дохід, одержаний платником податку від продажу протягом звітного податкового року об'єкта нерухомості, іншого за зазначене у підпункті 11.1.1 пункту 11.1 статті 11, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 7.2 статті 7 цього Закону. В такому випадку нотаріус виступає податковим агентом та зобов'язаний надіслати інформацію про договір податковому органу за податковою адресою платника податку у строки, встановлені законом для податкового кварталу. Отже, для нотаріального посвідчення такого договору слід також вимагати документ про оціночну вартість даного нерухомого майна, розраховану органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до законодавства. Доцільно також витребувати від відчужувача баланс підприємства за формою 1, інвентаризаційний опис та аудиторський висновок. Однак, при здійсненні купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна - Приватного Підприємства «Землі Донбасу 2005» нотаріусу не було надано документу щодо оціночної вартості ПП «Землі Донбасу 2005», яка надається згідно з постановою КМУ від 04.03.2013 року № 231 - суб'єктом оціночної діяльності, та в тому числі не було надано балансу підприємства, інвентаризаційний опис та аудиторський висновок. Щодо ціни продажу ПП «Землі Донбасу 2005», яка зазначена в договорі купівлі-продажу, вважає, що ця ціна є нереальною, так як статутний капітал цього підприємства відповідно до установчих документів складає 1000 грн., та на балансі цього підприємства рахується майна на суму більше 1300000 грн. (двоповерхова адміністративна будівля підприємства площею 500 кв. м, по [ADDRESS], двоповерхова центральна майстерня площею 470 кв.м, 12 автомобільних боксів, кузня, зварочний цех, майстерня ремонту сільхозтехніки, склад запчастин, станція ГСМ - 2 десятикубові бочки, металева естокада для огляду сільхозтехніки в с. Прогрес Красноармійського району, зерносховище площею 2400 кв. м, в с. Воздвиженка Красноармійського району, та інше). Вважає, що через недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України, спірний Договір згідно зі ст.215 ЦК України є недійсним. Позивач в судовому засіданні позов підтримала за наведених у позовній заяві підстав, просила його задовольнити у повному обсязі. Зауважила, що [PERSON] погодився їй допомогти за умови укладання з ним договору позики, посвідченого нотаріально. Вона не заперечувала проти укладання такого договору, та у нотаріуса надала згоду на підписання договору, який готував юрист [PERSON] Нотаріус прочитала вголос цей договір. Більш нотаріус нічого не говорила, тільки спитала, чи згодна вона підписати договір. Оскільки вона думала, що мова йде про договір позики грошових коштів, вона погодилася підписати цей договір. Угоду укладали у нотаріуса Макіївського міського нотаріального округу, оскільки офіс підприємства знаходився у м. Макіївці Донецької області. Після підписання договору її син пішов до банку, де отримав гроші в сумі 180000 грн., які перерахував йому [PERSON] В березні 2014 року її син приніс наказ, відповідно до якого вона була звільнення з посади директора Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005». [PERSON] дозволив працювати їй до серпня 2014 року та сказав, якщо вони повернуть йому борг, то він після цього поверне їм підприємство. Вважає, що при посвідченні договору її вели в оману, оскільки вона вважала, що укладає договір позики, а сталося так, що в неї забрали підприємство. Відповідач заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, пояснив, що наприкінці 2013 року до нього звернулася [PERSON] з проханням купити уставний фонд її підприємства «Землі Донбасу 2005», у зв'язку з тим, що вона не в змозі далі вести фінансову діяльність підприємства. Він подумав, та вирішив, що з грошима він зможе підняти це підприємство. Через деякий час йому зателефонувала [PERSON] та запропонувала поїхати до нотаріуса в м. Макіївку укласти договір купівлі-продажу підприємства. 27 лютого 2014 року вони прибули до нотаріальної контори, де нотаріус надала їм окрему кімнату. Оскільки на той час [PERSON] була засновником підприємства «Землі Донбасу 2005», вона провела збори в наданій нотаріусом кімнаті. За результатами зборів, було прийнято рішення продати [PERSON] належну [PERSON] частку в статутному капіталі ПП Землі Донбасу 2005», залишити на посаді директора підприємства [PERSON] та внести зміни до статуту підприємства. Після проведення зборів він та [PERSON] в кабінеті нотаріуса уклали угоду купівлі-продажу підприємства. В цей же день [PERSON] оформлювала новий статут підприємства. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, підтримав пояснення відповідача, доповнивши, що Красноармійським міськрайонним судом Донецької області вже розглядалася цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі) Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005», укладеного 27 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON]. 21 січня 2016 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області було ухвалено рішення по цій цивільній справі, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косарєва Т.В. в судовому засіданні пояснила, що до 04.08.2015 р. вона працювала приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Донецької області. Припинила діяльність по вказаному округу через проведення АТО та припинення роботи всіх установ, організацій, підприємств, осіб, що виконують делеговані державою функції чи повноваження. Після припинення діяльності нотаріус зобов'язаний передати архів на зберігання до відповідного обласного Державного нотаріального архіву. Але нотаріуси в зоні проведення АТО через військові дії не мали такої можливості, отже її архів зберігається в м. Макіївці в приміщенні, що було її робочим місцем. В місті Макіївка Донецької області проживають її рідні, отже іноді вона відвідує сім'ю, і їй вдалося дістатися архіву та переглянути матеріали справи. Нотаріус при вчиненні нотаріальних дій зобов'язаний з'ясувати дійсні наміри сторін та впевнитись у тому, що воля їх відповідає волевиявленню. Особисто вона приділяє особливу увагу спілкуванню з клієнтами та наданню всіх необхідних роз'яснень та консультацій. Оскільки нею був посвідчений даний договір, це означає тільки одне, що за результатами спілкування з клієнтами було з'ясовано, що вони бажають настання саме наслідків зміни власника підприємства. В матеріалах справи нотаріуса, між іншим, наявні копія Статуту, копія Свідоцтва про державну реєстрацію, актуальний Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, заява позивача про належність їй частки у статутному капіталі на праві особистої власності, власноручно підписана нею, рішення засновника про продаж, зміст якого доведено до відома набувача, власноручно підписано позивачем як керівником, свідоцтво про розмір статутного капіталу. В якості документа, що підтверджує право власності відчужувача на відчужувану частку прийнятий статут підприємства та витяг з Єдиного державного реєстру, що видається в порядку ст. 20 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців". У витязі міститься інформація про повну назву підприємства, його місцезнаходження, данні щодо власника (власників) підприємства та інша інформація, що необхідна нотаріусові при посвідченні договору. Ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" застережує, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Таким чином дані, що містяться у вищевказаному витягу, разом зі статутом можуть прийняти нотаріусом в якості документів, що підтверджують право власності відчужувача та факту реєстрації підприємства. Отже, всі необхідні факти та документи для вчинення даного правочину були нею встановлені та витребувані відповідно. Вона як нотаріус має право доступу та роботи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Нею було здійснено перегляд реєстраційних дій відносно Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005». Звертає увагу суду на те, що за даними вказаного реєстру позивач в день оформлення Договору купівлі-продажу самостійно надала його та нову редакцію Статуту на реєстрацію державному реєстратору. Крім того, ще тривалий час залишалась керівником, який при здійсненні підприємством діяльності, наданні звітності, надавав необхідні документи, у яких засновником зазначений [PERSON]. В тексті посвідченого нею Договору є застереження про всі істотні умови продажу, зокрема про те, що продавець повідомив покупця про всі істотні обставини, які стосуються частки у статутному фонді, що відчужується, які можуть вплинути на волю покупця стосовно укладення договору. Таким чином, вважає Договір купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі) Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005», посвідчений 27.02.2014 р., укладеним без порушень норм закону та відповідно до намірів сторін. Також зазначила, що в дійсному волевиявленні сторін вона пересвідчується шляхом особистого спілкування з людиною, чи є в цієї людині якісь сумніви, чи не потребує особа якихось її додаткових консультацій. Вона виключає можливість того, що не пересвідчилася в тому, що люди розуміють, для чого вони прийшли до неї, і що зараз відбудеться перехід тих прав, які вони намітили. Вона надає час самостійно ознайомитися з документами, потім питає, чи не потрібні ще якісь її консультації та роз'яснення. Неможливо скласти проект документу, не дізнавшись, що саме люди хотіли в ньому побачити. Крім того, якщо вона бачить, що хтось в недостатньому обсязі володіє державною мовою, вона вголос здійснює переклад договору на російську мову. Не в усіх її договорах є застереження про те, що усний переклад договору на російську мову зроблено, тоді як спірний договір містить таке застереження. Вважає, що зачитаний вголос договір є достатнім підтвердженням того, що сторонам надана можливість ознайомитись зі змістом договору. Зауважила, що проект договору купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі) Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005», укладеного 27 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON], був підготовлений нею особисто та складався за проханням сторін в її шаблоні. Спірний Договір був складений в трьох примірниках, один з яких залишився в нотаріальній конторі, а інші були надані сторонам по одному примірнику кожній, про що зазначено також в договорі. З огляду на наведене, вважає, що спірний договір було укладено та посвідчено без порушення норм діючого законодавства, підстав для визнання його недійсним немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є його матір'ю. В грудні 2013 року він звернувся до [PERSON] надати йому в борг грошові кошти для того, щоб погасити пільговий кредит в сумі 176000 грн. [PERSON] погодився допомогти їм за умови укладання договору позики. 27 лютого 2014 року він поїхав разом із матір'ю до приватного нотаріуса у м. Макіївку. В них з [PERSON] була домовленість, що після підписання цього договору, [PERSON] перерахує на розрахунковий рахунок гроші в сумі 176000 грн. На прохання надати їм екземпляр договору, адвокат сказала, що вони його дороблять та наступного дня повернуть цей договір. В середині березня 2014 року надійшов наказ від [PERSON] про звільнення [PERSON] з посади директора. Лише після цього нотаріус на їх прохання надала їм копію оскаржуваного договору, оригіналу якого до теперішнього часу в них немає. Ніяких грошей в день укладання договору [PERSON] не отримувала. Вважає, що [PERSON] шахрайським шляхом заволодів підприємством, що належить його матері. Суд, заслухавши сторони, свідка, дослідивши надані сторонами докази у справі, дістає таких висновків: Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі) Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005», укладеного 27 лютого 2014 року, [PERSON] передала у власність [PERSON] свою частку у статутному капіталі Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005», яка складає 100% Статутного капіталу вказаного підприємства та становить у грошовому вираженні 1000 грн. (а.с.8). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України, за приписами якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). У відповідності до стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3). Вирішуючи питання щодо відповідності оскаржуваного договору вимогам ч.3 ст.203 ЦК України щодо вільного волевиявлення позивача як учасника правочину і відповідності його внутрішній волі позивача, суд виходив з такого: Позивач у поданій позовній заяві просить визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі), посилаючись на те, що в неї не було наміру продавати підприємство, вона не була ознайомлена зі змістом цього договору та її волевиявлення на час укладання договору купівлі-продажу не відповідало її внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст.57,58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд вважає, стороною позивача не доведено наявність підстав, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, за якими у відповідності до статті 215 ЦК України спірний договір має бути визнаний недійсним. Так, відповідно до свідоцтва засновника підприємства від 27 лютого 2014 року, [PERSON] є засновником Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005»; статутний капітал підприємства складає 1000 грн., та сформовано в повному обсязі, частка [PERSON] в статутному капіталі підприємства складає 1000 грн.; свій вклад до статутного капіталу підприємства [PERSON] внесено в повному розмірі (а.с.44). З рішення засновника Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005» (код ЄДРПОУ 33613871) від 27 лютого 2014 року № 1/2014, яким затверджено статут ПП «Землі Донбасу 2005» у новій редакції, вбачається намір [PERSON] уступити (продати) частку в статутному капіталі Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005» на підставі договору купівлі-продажу 100 % власної частки фізичній особі - громадянину України [PERSON]. Рішення містить, зокрема підпис [PERSON] (а.с.45-47). За приписами гл.6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 , нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. З пояснень третьої особи та договору купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі) Приватного підприємства «Землі Донбасу 2005» вбачається, що нотаріусом було перевірено дієздатність сторін, а також для сторін договору зроблено усний переклад цього договору з української мови на російську мову. Відповідно до п.17 зазначеного договору, цей договір складений в трьох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса Макіївського міського нотаріального округу Косарєвої Т.В, а інші видаються Сторонам по одному примірнику кожній. Також посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В. цей договір скріплений підписами [PERSON] та [PERSON] За роз'ясненнями п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Всупереч наведеним нормам, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження укладення спірного договору купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі) від 27 лютого 2014 року внаслідок омани або помилки. Крім того, 21 січня 2016 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області було ухвалено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], треті особи - Приватне підприємство "Землі Донбасу 2005", [PERSON], ПАТ «Український бізнес банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі), що набрало законної сили 10 березня 2016 року, згідно з яким «в судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт введення в оману [PERSON] з боку [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу» (а.с.51-55). Підсумовуючи, суд дістає висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed