Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що він з 11 листопада 1975 року по 22 січня 2013 року працював в Державному підприємстві «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» (далі - ДП «Укрспецвагон») на посаді токаря. Наказом за № 44/ос від 22 січня 2013 року він був звільнений з роботи по п.4 ст.40 КЗоТ України. При звільненні він не отримав з вини ДП «Укрспецвагон» всіх належних йому при звільненні сум, а саме: винагороду за підсумками року (тобто «тринадцяту» заробітну плату) в сумі 1303 грн. 44коп., яку йому нарахували в березні 2013 року, але виплатили тільки 10 грудня 2014 року після його неодноразових звернень до різних контролюючих органів. Він звертався зі скаргами в прокуратуру Лозівського району, але йому надали формальну відповідь. Після цього він 05.07.2013 року звертався зі скаргою до Територіальної Державної інспекції з питань праці у Харківській області, а також до Державної інспекції з питань праці, але 09.08.2013 року листом за № 233/20/21/07/3826-13 йому було надано відповідь, що порушень законодавства про працю з даних питань перевіркою не встановлено. Але 10 грудня 2014 року йому відповідач виплатив заборгованість по заробітній платі в сумі 1068 грн. 04 коп. (за вирахуванням всіх утримань), а також надав на його запити розрахункові листи за 2013 рік, згідно яких ще в березні 2013 року йому було нараховано в заробітну плату суму 1303 грн. 44коп. Таким чином, він вважає, що відповідач навмисно не виплачував йому заборгованість по заробітній платі в сумі 1303,44 грн. в період з 22 січня 2013 року по 10 грудня 2014 року, тобто 22 міс. 18 днів та ввів в оману контролюючі органи з цього питання. Розрахунковий лист відповідач видав йому тільки 15 грудня 2014 року. Його середньомісячна заробітна плата на час звільнення (тобто на 22.01.2013 року) складала суму 4186 грн. 84 коп., що підтверджується довідкою ДП «Укрспецвагон» за № 1454 від 28.01.2014 року. Оскільки відповідачем порушені строки виплати йому заробітної плати, то відповідно до вимог ст. 117 КЗоТ України відповідач повинен виплатити йому середньомісячний заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а це повних 22 місяці 18 днів, що становить суму 94436,46 грн. з розрахунку: 22 місяці 18 днів х 4186,84грн. = 94436,46 грн. Також позивач вважає, що діями відповідача йому спричинено і моральну шкоду, яка проявилась у порушенні відповідачем його законних прав на отримання заробітної плати в повному обсязі. Для того, щоб довести свою правоту та отримати належну суму заборгованості по заробітній платі він змушений був майже два роки звертатися до різних контролюючих органів та установ, просити провести перевірки дотримання відповідачем трудового законодавства, отримував відповіді про відсутність порушень у відповідача. При цьому йому було спричинено моральні страждання, оскільки його просто не бажали вислухати та допомогти, він втратив життєві зв'язки, витрачав свій час на звернення до контролюючих органів, відчував образу та приниження свого достоїнства. Все це вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Більше того, відповідач не надає йому відповідних документів для звернення до суду, не відповідає ні на його запити, ні на запит адвоката, таким чином просто ігноруючи його, як людину. Крім того, у березні 2013 року сума 1303 грн. мала одну ціну, а в грудні 2014 року - вона просто знецінилась у зв'язку з економічним положенням в країні. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача по справі на його користь: за затримку виплати заробітної плати суму 94436 грн. 46 коп., моральну шкоду в сумі 5000 грн., витрати на оплату юридичних послуг в сумі 2750 грн. 06.03.2015 року до суду надійшла уточнена позовна заява від позивача, де він просить суд стягнути з відповідача на його користь за затримку виплати заробітної плати за період з 22 січня 2012 року по 10 грудня 2014 року середньомісячний заробіток в сумі 90 440,88 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн., витрати на оплату юридичних послуг в сумі 2750 грн., а всього 98 190 грн. 88 копійок, так як з вини останнього виник спір. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Рудь О.Г. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав, просив відмовити повністю у задоволені позову [PERSON] про стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, витрати на оплату юридичних послуг, подав письмові заперечення, в яких зазначив, що умови, розмір та порядок нарахування і виплати винагороди за підсумками роботи за рік працівникам ДП «Укрспецвагон», як вказує позивач "тринадцята " заробітна плата, визначено "Положенням про виплату винагороди за підсумком роботи за рік працівникам ДП «Укрспецвагон»" (надалі - Положення), затвердженого директором ДП "Укрспецвагон" та узгодженого головою профкому 02.08.2007р. Відповідно до пунктів 3,4 розділу "Порядок нарахування і виплати винагороди" вищезгаданого Положення, виплата винагороди провадиться згідно наказу директора ДП "Укрспецвагон", погодженим профспілковим комітетом за рішенням керівництва Укрзалізниці. Винагорода виплачується за результатами роботи календарного року після підведення підсумків фінансово-господарської діяльності. За змістом п.1 розділу "Визначення права працівників на отримання винагороди" даного Положення, працівникам, які пропрацювали весь календарний рік і звільнились до моменту виплати винагороди, виплата винагороди проводиться на загальних підставах. Виплата винагороди за підсумком роботи за 2012 рік проводилась згідно вказівки Укрзалізниці від 11.03.2013р. №Ц-2/12 та наказу ДП "Укрспецвагон" №116 від 12.03.2013р. (надалі - наказ №116 від 12.03.2013р.). Згідно наказу №116 від 12.03.2013р. винагороду за підсумками роботи за 2012 рік було нараховано позивачу в сумі 1303,44 грн. в березні 2013 року, і в квітні 2013 року до виплати через касу підприємства була надана відомість на виплату грошей № РМЦ/15, згідно якої до виплати позивачу належало 1068,04 грн. (за вирахуванням усіх відрахувань). Отримана з банку на виплату заробітної плати готівка може зберігатися на підприємстві лише протягом трьох робочих днів (п.2.10. "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні" затверджено постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004р. N637), і тому відповідно до п.3.9. даного Положення не отриману позивачем суму винагороди за підсумками роботи за 2012 рік було депоновано та здано до банку і за першою вимогою позивача була йому виплачена згідно видаткового ордеру №2820 від 10.12.2014 року в сумі 1068,04 грн. На момент звільнення позивача з підприємства 22.01.2013 року право на отримання винагороди за підсумками роботи за 2012 рік ще не настало, і отже відповідачем не було порушено строків розрахунку при звільненні, передбачених ст. 116 КЗпП України, і відповідно відсутні підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., представник відповідача зазначив, що з боку відповідача не було порушено жодних прав позивача, і він не надав доказів того, що саме через відповідача у нього виникли будь-які моральні страждання, що саме відповідач - причина втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З вищевикладеного вбачається відсутність причинно-слідчого зв'язку між начебто негативним станом позивача та діями відповідача. Також позивач не зазначив з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір моральної шкоди, та яким доказами це підтверджується, а в зв'язку з чим і не вбачається задовольняти позов і в частині стягнення витрати на оплату юридичних послуг в сумі 2750 грн. Перевіривши матеріали справи, вислухавши позивача, його представника в особі захисника [PERSON], представника відповідача в особі Рудь О.Г., суд знаходить уточнену позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановленим цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. В судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував, що його наказом за № 44/ос від 22 січня 2013 року його було звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗоТ України, при цьому на протязі 2013-2014 років він оскаржував до суду на його думку незаконне звільнення, однак рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04.04.2013 року у справі №629/485/13-ц в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» /далі - ДП «Укрспецвагон»/ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - відмовлено. Рішення набрало законної сили. Судом встановлено, що [PERSON] з 11 листопада 1975 року по 22 січня 2013 року працював в Державному підприємстві «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» (далі - ДП «Укрспецвагон») на посаді токаря (а.с. 8-14). Наказом за № 44/ос від 22 січня 2013 року позивача було звільнено з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.15). Умови, розмір та порядок нарахування і виплати винагороди за підсумками роботи за рік працівникам ДП «Укрспецвагон» визначено "Положенням про виплату винагороди за підсумком роботи за рік працівникам ДП «Укрспецвагон»" (надалі - Положення), затвердженого директором ДП "Укрспецвагон" та узгодженого головою профкому 02.08.2007р. Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Відповідно до пунктів 3,4 розділу "Порядок нарахування і виплати винагороди" вищезгаданого Положення, виплата винагороди провадиться згідно наказу директора ДП "Укрспецвагон", погодженим з профспілковим комітетом за рішенням керівництва Укрзалізниці. Винагорода виплачується за результатами роботи календарного року після підведення підсумків фінансово-господарської діяльності. За змістом п.1 розділу "Визначення права працівників на отримання винагороди" даного Положення, працівникам, які пропрацювали весь календарний рік і звільнились до моменту виплати винагороди, виплата винагороди проводиться на загальних підставах. Виплата винагороди за підсумком роботи за 2012 рік проводилась згідно вказівки Укрзалізниці від 11.03.2013р. №Ц-2/12 та наказу ДП "Укрспецвагон" №116 від 12.03.2013р. (надалі -наказ №116 від 12.03.2013р.). Згідно наказу №116 від 12.03.2013р. винагороду за підсумками роботи за 2012 рік було нараховано позивачу в сумі 1303,44 грн. в березні 2013 року, і в квітні 2013 року до виплати через касу підприємства була надана відомість на виплату грошей № РМЦ/15, згідно якої до виплати позивачу належало 1068,04 грн. (за вирахуванням усіх відрахувань). Отримана з банку на виплату заробітної плати готівка може зберігатися на підприємстві лише протягом трьох робочих днів (п.2.10. "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні" затверджено постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004р. №637), і тому відповідно до п.3.9. даного Положення не отриману позивачем суму винагороди за підсумками роботи за 2012 рік було депоновано та здано до банку і за першою вимогою позивача була йому виплачена згідно видаткового ордеру №2820 від 10.12.2014 року в сумі 1068,04 грн. (а.с.18) Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачем [PERSON] надано суду відповідь заступника директора Департаменту контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість - начальника відділу з питань додержання законодавства про працю О.Коновалова від 09.08.2013 року за № 233/20/21/07/3326-13, з якої вбачається, що ТДІзПП у Харківській області за зверненням [PERSON] від 05.07.2013 року вже проводилась перевірка додержання законодавства про працю та зайнятість на ДП «Укрспецвагон», за результатами якої йому надавалась відповідь від 24.07.2013 року № 01-19/4938. Порушень законодавства про працю з питань, викладених у зверненні від 05.07.2013 року, перевіркою не встановлено, що вбачається і з направлення на проведення перевірки суб'єкта господарювання від 01.07.2013 року. Судом неодноразово було відкладено слухання справи для наданні суду позивачем та його представником доказів, що з вини відповідача виник спір, однак вони суду так надані і не були, до того ж посилання позивача та його представника в особі [PERSON] , про те, що слідчою СВ ЛВ на ст. Лозова Управління МВС України на Південній залізниці С.О.Бражко, внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачені ч.5 ст.214 КПК України, відповідно до вимог ч.ч.1,4 ст.214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 січня 2015 року за № 12015220700000009, та попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.1 ст.172 КК України, суд до уваги не бере, так як, позивачем та його представником не надано суду доказів, що саме з вини відповідача порушено його права, та винні особи за вироком суду який вступив в закону силу визнані винними у скоєні злочину, та це в подальшому може бути підставою для подання заяви про перегляд справи у зв'язку з ново виявленими обставинами, що не суперечить вимогам п.2 ч.2 ст.361 ЦПК України, а на даний час вони відсутні. (а.с.23-26) Таким чином, на момент звільнення позивача з підприємства 22.01.2013 року право на отримання винагороди за підсумками роботи за 2012 рік ще не настало, і отже відповідачем не було порушено строків розрахунку при звільненні, передбачених ст. 116 КЗпП України, і відповідно відсутні підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а отже у задоволенні уточнюючих позовних вимог в частині стягнення 90 440,88 грн., необхідно відмовити. Згідно ст.1167 ЦК України,моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В зв'язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість уточнених позовних вимог, то вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди та витрат на оплату юридичних послуг теж не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed