Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] про захист права споживачів, стягнення неустойки та моральної шкоди в якому просила стягнути з відповідача на її користь 2700 грн. сплачених за договором б/н на виготовлення та встановлення ПВХ конструкцій від 23.08.2014 року; 6000 грн. - моральної шкоди; 180,90 грн. - неустойки, а всього на суму 8880,90 грн. В ході розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги, зменшивши їх та просила стягнути з відповідача на її користь 388,80 грн. - неустойки; 6000 грн. моральної шкоди, а всього: 6388,80 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] послалася на те, що 23.08.2014 року між нею та відповідачем укладено договір № б/н відповідно до якого відповідач зобов'язався виготовити та доставити конструкції вартістю 2700 грн. протягом 30 робочих днів. Договір діє з моменту підписання і до виконання сторонами зобов'язання за договором. Замовник, тобто позивач по справі зобов'язувався сплатити 2700 грн., в зв'язку з чим вона через брак коштів 23.08.2014 року уклала з А-Банком кредитний договір для придбання товару у відповідача. Однак, всупереч умовам договору відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та не виготовив і не встановив ПВХ конструкції у встановлений договором строк. Фактично роботи по встановленню ПВХ конструкцій були виконані 27.02.2015 року, після чисельних звернень до правоохоронних органів. Вважає, що отримала право на стягнення неустойки, оскільки відповідно до п. 5.2 Договору неустойка за невиконання умов договору складає 0,1% від 2700 грн. До того ж, протиправними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 6000 грн., яка виразилася в душевних стражданнях та постійних сварках у родині, не могла користуватися товаром, оформила кредит, зверталася до правоохоронних органів. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги посилаючись на доводи, викладені в позові та пояснила, що до неї додому приїхали чоловік та жінка і запропонували встановити пластикове вікно, оскільки воно їй було потрібно - то вона погодилась і уклала договір, а оскільки в неї не було коштів, то вона взяла кредит. За умовами договору вона мала право відмовитись від замовлення на протязі 3 днів, та в зв'язку з тим, що в неї виникли фінансові труднощі - вона вирішила відмовитись від замовлення, але не змогла повідомити про це відповідача, оскільки не додзвонилася йому. Потім вона загубила мобільний телефон. До неї ніхто не приїжджав в обумовлені договором строки для встановлення вікна, а вона одного разу телефонувала з нового номеру телефону виконавцю робіт, але не на номери, які вказані в договорі, а на номер телефону, що дала їй дівчина, яка пропонувала встановити вікно - цей номер не працював. Потім вона перестала дзвонити і звернулась до правоохоронних органів. Представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених в позові та пояснив, що позивачка від вікна не відмовлялась і їй ніхто не пропонував встановити вікно в обумовлені договором строки, а встановили його лише після звернення до правоохоронних органів та суду. Належних доказів того, що вікно було виготовлене у встановлені строки немає як і того, що воно не було встановлене з вини позивачки. Відповідач позов не визнав та пояснив, що дійсно 23.08.2014 року між ним та позивачкою було укладено договір на виготовлення та встановлення ПВХ конструкцій. За умовами даного договору він повинний був виготовити та встановити вікно, що вказане в специфікації до замовлення протягом 30 днів з дати підписання договору, про що мав повідомити замовника за 1 день до встановлення. Ним умови договору виконані в повному обсязі, оскільки виготовлене вікно поступило на його склад 02.09.2014 року і він намагався повідомити про це замовника по телефону (як вони це роблять завжди), але телефон замовника був вимкнений. Тоді він направив за адресою замовника своїх працівників, щоб вони повідомили замовника про дату встановлення вікна, але по поверненні працівники повідомили, що замовник відмовляється від товару. Наступного разу він направив своїх працівників разом з вікном до замовника з надією, що замовник погодиться на встановлення вікна, але працівники повідомили йому, що замовник не вийшла з будинку та відмовилась спілкуватися з ними. В подальшому він намагався ще декілька разів повідомити замовнику про виготовлення вікна, але телефон був вимкнений. Після чого він порадився з юристами та вони порадили направити замовнику листа поштою, що він і зробив. Після цього він отримав погодження від замовника та відразу встановив вікно. Також відповідач пояснив, що кожне вікно виготовляється за індивідуальними розмірами і не може бути придатним для іншого замовлення. Тому вікно, що було виготовлено 02.09.2014 року є саме замовленням позивачки. Свідок [PERSON] суду показав, що в був за адресою позивачки двічі: перший раз в жовтні 2014 року, а другий - в лютому 2015 року. Бачив позивачку лише 1 раз в лютому 2015 року. Коли вони приїхали разом з вікном в жовтні 2014 року для його встановлення їх попередили, що телефон замовника не відповідає. Коли вони приїхали за адресою позивачки - вони подавали звукові сигнали машиною, гучно гукали позивачку, але до них ніхто не вийшов і вони разом з вікном поїхали на склад. Другого разу, коли вони приїхали в лютому 2015 року - позивачка вийшла до них та повідомила, що відмовляється від вікна і заборонила його встановлювати, вони подзвонили в офіс спитати що їй далі робити. Потім позивачка зателефонувала її адвокату і той сказав, щоб вона вставляла вікно і вона погодилась. Вони встановили вікно і поїхали. Свідок [PERSON] суду показав, що він був безпосередньо присутнім при тому, як відповідач дзвонив позивачці в вересні 2014 року і повідомляв її про те, що вікно виготовлено і вони можуть його встановити, але позивачка в грубій формі відмовилась від вікна, оскільки не бажала платити кредит і вважала, що якщо вона відмовиться від вікна, то їй не потрібно буде платити кредит. Після чого вона не відповідала на дзвонки і її телефон був вимкнений. Після цього в вересні 2014 року він разом з відповідачем направились за адресою позивачки з метою повідомити її про виготовлення вікна, але вона до них не вийшла, хоча її було видно в дворі і вона дала їм жест рукою уїжджати. Потім він та відповідач направляли до неї неодноразово монтажників для того щоб повідомити про виготовлення вікна та встановити його, але позивачка не виходила, з монтажниками спілкуватись відмовлялась. Свідок [PERSON] суду показав, що в перших числах жовтня 2014 року він за розпорядженням відповідача поїхав до позивачки додому разом з вікном з метою його встановлення, але позивачка до них не вийшла. Потім він їздив в лютому 2015 року до позивачки з цим самим вікном і воно було встановлено. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши позивачку, її представника, відповідача, свідків вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлене наступне: Згідно копії договору б/н від 23.08.2014 року видно, що замовник [PERSON] та виконавець ПП "[PERSON]" уклали договір про наступне: замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати роботи з виготовлення та встановлення ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. Вартість за домовленістю між сторонами становить 2700 грн., яка сплачена на момент укладення договору та включає в себе вартість встановлення та доставки товару. Також цим договором обумовлені інші істотні умови продукції. Пунктом 4.3 Договору встановлено, що замовник повідомляється про доставку товару за добу. У разі, якщо доставка товару не була проведена з вини замовника, то повторна доставка товару буде коштувати 200 грн. Також розділом 5 передбачена відповідальність сторін. Так п. 5.2. передбачено, що в разі невиконання виконавцем пункту 3.2 по його власній вині, виконавець зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі 0,1% від вартості даного договору за кожний день прострочки (ч. 2 ст. 551 ЦК). Крім цього, п. 3.2. Договору визначено загальну площу конструкції, яка складає власний підпис позивачки. Тобто, умовами договору не передбачено відповідальності за прострочення його виконання (а.с. 4-5). Згідно копії заяви позичальника та графіку платежів [PERSON] видно, що нею отримано кредит в сумі 3000 грн. (а.с. 6, 7). З копії заяви [PERSON] видно, що вона зверталась до правоохоронних органів (а.с. 8). З копії повідомлення видно, що ПП [PERSON] повідомив 13.02.2015 року письмово [PERSON] про виготовлення замовлення (а.с. 53). Згідно копії заяви [PERSON] видно, що 24.02.2015 року вона надала згоду на встановлення замовлення (а.с. 55). Згідно копій актів приймання-передачі та виконаних робіт видно, що роботи виконані 02.02.2015 року (а.с. 69). З копії договору поставки № 700 від 15.04.2014 року, копії специфікації SP000181556 від 26.08.2014 року та копії листа № 1035 від 25.03.2015 року видно, що замовлення виконано 02.09.2014 року (а.с.77-80). Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно ст.. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. В якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач як в поданому позові, так і в ході судового засідання посилається на п. 5.2 Договору від 23.08.2014 року і зазначає, що в договорі вказано "в разі невиконання виконавцем п. 4.2 даного договору, виконавець повинен сплатити неустойку в розмірі 0,1% від вартості договору за кожен день прострочення". Однак, дане твердження позивачки та її представника не відповідає дійсності, та спростовується наданою ними копією договору, оскільки насправді п. 5.2. Договору викладений наступним чином: "У разі невиконання виконавцем пункту 3.2, з його власної вини, виконавець повинен сплатити неустойку в розмірі 0,1% від вартості даного договору за кожен день прострочення (ч. 2 ст. 551 ЦК України)". Тобто, фактично договором передбачена сплата неустойки виконавцем замовнику у разі невідповідності загальної площі конструкції умовам договору, оскільки п. 3.2. Договору викладено наступним чином "Загальна площа конструкції складає (підпис) кв.м.". Відповідальності ж за невиконання умов п. 4.2. розділом 5 "Відповідальність сторін" та даним Договором - не передбачена. Матеріалами справи доведено, що розмір, загальна площа конструкції та інші істотні умови договору повністю відповідають істотним умовам договору, доказів того, що загальна площа конструкції не відповідала специфікації - суду не надано. До того ж, як видно з наданих суду актів виконаних робіт та приймання-передачі, у замовника до виконався претензій до якості монтажу та якості метало пластикових виробів. З конфігурацією, комплектацією, кольором, розміром та дизайном згодний. До того ж, суд дійшов висновку про те, що неналежне виконання умов договору, а саме пунктів 4.2 та 4.3 відбулося саме з вини замовника оскільки пунктом 4.3. Договору не зазначено, в який саме спосіб замовник має бути сповіщений про доставку товару за добу. Тобто, виконавець міг зробити це повідомлення у будь-який спосіб. Враховуючи те, що замовник вказала свої координати у вигляді мобільного телефону, то повідомлення її за номером телефону суд вважає цілком прийнятним. До того ж, до даного висновку суд дійшов виходячи з показань свідків, які зазначили, що неодноразово намагалися повідомити замовника про виконання робіт та готовності встановлення ПВХ конструкції, зокрема свідка [PERSON], який підтвердив факт повідомлення в вересні 2014 року позивачки про виконання умов Договору та її замовлення і факт відмови позивачки від отримання та встановлення ПВХ конструкцій, обумовлених договором; показань свідків про те, що вони намагалися в жовтні 2014 року встановити металоконструкцію замовнику вже без попереднього погодження; пояснень позивачки про те, що вона загубила мобільний телефон та не повідомила нового номеру виконавцю та не сповістила у який саме спосіб вона просить повідомити її про виконання умов Договору. Слід зазначити, що матеріалами справи повністю підтверджено факт виготовлення замовлення саме 02.09.2014 року, тобто в обумовлені Договором строки. Доказів того, що замовлення не було виготовлене та доставлене позивачці - самою позивачкою не надано, але ж відповідачем надано докази у вигляді відповідної документації та показань свідків, які підтвердили факт вчасного виконання договору в цій частині. За таких обставин суд вважає позовні вимоги про стягнення неустойки необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як вбачається з вищенаведеного, вини відповідача у несвоєчасному виконанні умов договору не встановлено, а тому вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають компенсуванню за рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed