Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої умисним поданням заяви про направлення особи на примусове лікування. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 08 травня 2012 року відповідачі у справі подали лікарю психіатру Ківерцівської районної центральної лікарні та начальнику Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області неправдиву заяву про його психічний стан та антисоціальну поведінку, яка стала формальною підставою для встановлення лікарем-психіатром неіснуючого діагнозу «тяжкий психічний розлад», примусового поміщення в психіатричну лікарню смт. Олика та незаконного примусового утримання в психіатричному закладі протягом 24 діб. При цьому покликається на те, що рішенням суду від 01.06.2012 року у справі за заявою головного лікаря ВОПЛ №2 про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку в задоволенні даної заяви було відмовлено, оскільки не підтверджено доказами той факт, що він вчиняє або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Вважає наведені в заяві відповідачів факти неправдивими, такими, що не відповідають дійсності та вчинені з корисливою метою, а саме метою визнати його недієздатним, та позбавити його права власності на житло. Посилаючись на те, що неправомірними діями відповідачів порушено його право на свободу, на повагу до гідності і честі, що призвело до сильних душевних хвилювань, пережитого сорому, втрати сну, роздратованості, страждань, повязаних з погіршенням можливостей реалізації своїх звичок і бажань, а також, покликаючись на передбачену законом (п. 10 ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу») відповідальність за умисне подання заяви про психіатричний огляд особи, що містить завідомо неправдиві або неточні відомості щодо стану психічного здоровя цієї особи, просить стягнути з відповідачів на його користь 100 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 5 500,00 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, давши пояснення за обставинами, викладеними в позові. Посилаючись на умисне подання відповідачами заяви про направлення позивача на примусове лікування, де викладені завідомо для відповідачів неправдиві факти щодо його психічного здоровя та антисоціальної поведінки, що призвело до порушення прав позивача, передбачених ст. 297 ЦК України, та спричинило позивачу значну моральну шкоду, просять стягнути з відповідачів, завдану моральну шкоду в сумі 100 000 грн. та, уточнивши розмір витрат на правову допомогу, у відшкодування цих витрат просять стягнути з відповідачів 2500,00 грн. Відповідачі у справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились. До суду подані письмові заперечення, відповідно до яких останні заявлені позивачем вимоги не визнали, посилаючись на те, що 07.05.2012 року всією сімєю звернулись із заявою до лікаря психіатра Ківерцівської ЦРЛ з проханням направити [PERSON] на примусове лікування з метою захистити своє право на життя, здоровя, недоторканість і безпеку, оскільки [PERSON] зїхав з глузду та вчиняв дії, що стали небезпечними для них, як членів сімї. При цьому покликаються на те, що інформація про вчинення позивачем насильства в сімї не виходила за межі родини задля збереження сімї та у звязку зі сподіваннями, що [PERSON] отямиться та стане таким, як був раніше. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 07 травня 2012 року відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] (колишня дружина та діти [PERSON]В.) звернулися з заявою на ім'я лікаря психіатра Ківерцівської центральної районної лікарні [PERSON] та начальника Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області, в якій вказували, що [PERSON] на протязі тривалого часу поводить себе неадекватно. За останніх кілька років написав велику кількість скарг в різні інстанції, в тому числі на дії керівників Ківерцівської філії ВАТ «Обленерго», працівників Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області, Ківерцівської районної прокуратури, Ківерцівської філії «Укрпошти», відділення «Ощадбанку», сусідів та членів своєї сімї. При цьому вказують, що з листопада 2011 року агресивний стан позивача погіршився, він відділився від сімї, встановив нові замки в літній кухні, де постійно зачиняється, встановив два металевих сейфи, вмонтувавши туди замки, розірвав шлюб з дружиною, почав постійно створювати сварки в сімї, ображаючи близьких нецензурними словами, погрожує виселенням з будинку. Сімя живе в очікуванні, що він скоїть якесь лихо, оскільки впевнені, що в стані агресії може когось вбити або заподіяти шкоду собі. Вказане підтверджується копією заяви (а.с.6). Згідно з частиною 5 статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Звертання до правоохоронних та інших державних установ, яким є також Ківерцівська ЦРЛ та Ківерцівський РВ УМВС України у Волинській області, є законним способом захисту своїх прав. Однак, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", наявність у зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав, і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність передбачену законодавством України. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу", із заявою про психіатричний огляд можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Заява має містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду ( тобто обґрунтоване припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоровю у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання психіатричної допомоги), і вказують на відмову особи від звернення до лікаря психіатра. Згідно зі ст. 3 Закону УкраїниПро психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим законом та іншими законами України. З медичної довідки про проходження обовязкових попереднього та періодичного психічного оглядів [PERSON], 16.08.2012 року проведеного лікарем психіатром Волинської обласної психіатричної лікарні, психіатричних протипоказань для володіння вогнепальною зброєю не виявлено. Згідно відповіді управління охорони здоровя Волинської обласної державної адміністраціях від 09.12.2013 року № М-42/16/3 (а.с.8) клініко-експертна комісія психонаркологічного профілю, яка вивчала звернення [PERSON] до прокурора Волинської області, дійшла висновку, що психічний розлад, наявний у [PERSON] станом на 08.05.2012 року не відповідає в достатній мірі діагностичним критеріям, встановленим для «шизоафективного розладу», а тому відсутні підстави вважати, що він страждає на «шизоафективний розлад». Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.06.2012 року у справі за заявою головного лікаря ВОПЛ №2 про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку в задоволенні даної заяви було відмовлено, оскільки не підтверджено доказами той факт, що [PERSON] вчиняє або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. З досліджених в судовому засіданні відмовних матеріалів, що на вимогу суду надійшли з Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області, встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні відносини, які існують тривалий час, причиною виникнення яких є поділ майна. Даними матеріалами також підтверджується той факт, що до органів міліції зверталися як позивач щодо неправомірних дій відповідачів, так і відповідачі з приводу неправомірних дій позивача. До позивача застосовувались заходи реагування у вигляді офіційного застереження про недопустимість насильства в сімї. Як вбачається з постанови ст. ДІМ Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області [PERSON] від 21.04.2012 року в порушенні кримінальної справи було відмовлено, оскільки реальних дій щодо здійснення словесних погроз фізичною розправою на адресу колишньої дружини [PERSON] [PERSON] не вчиняв, тому дані погрози не могли сприйматися потерпілою як реальні. Той факт, що причиною неприязних відносин сторін у справі був поділ майна, спір про який неодноразово розглядався Ківерцівським районним судом, і що саме це стало причиною звернення відповідачів до лікаря психіатра Ківерцівської центральної районної лікарні [PERSON] та начальника Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області про нарпавлення [PERSON] на примусове лікування, стверджується ухвалою Ківерцівського районного суду від 05.02.2013 року, з якої вбачається, що відповідач [PERSON], будучи представником відповідача [PERSON] у справі про поділ спільного сумісного майна подружжя (повторне звернення), заявляв клопотання про зупинення провадження у даній справі, посилаючись на те, що в провадженні цього ж суду перебуває справа за його заявою про визнання [PERSON] недієздатним, оскільки вважав, що спір про поділ майна виник у звязку із нестійким психічним станом останнього. Згідно п.4 Резолюції 46/119 «Захист осіб з психічними захворюваннями і покращення психіатричної допомоги», прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 18 лютого 1992 року, сімейний або виробничий конфлікт чи незгода з моральними, соціальними чи політичними цінностями чи релігійними віруваннями, що переважають в спільності індивіда , не повинні бути визначаючим фактором при діагностуванні психічного захворювання. За таких обставин, суд вважає, що факти, викладені відповідачами в заяві про направлення [PERSON] на примусове лікування, містять неправдиву інформацію щодо стану його здоровя. Крім цього, з приводу необхідності направлення на примусове лікування позивача відповідачами, в супереч вимог ст. 60 ЦПК України, яка передбачає обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, не подано суду жодних доказів. Згідно зі ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу", умисне подання заяви про психіатричний огляд особи, що містить завідомо неправдиві або неточні відомості щодо стану психічного здоров'я цієї особи, тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Відповідно статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Згідно ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди; заподіяної внаслідок порушення цих прав. Моральна шкода полягає, зокрема: в приниженні гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, а її відшкодування здійснюється грішми, іншим майном або в інший спосіб (стаття 23 ЦК). Частина1 ст. 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Встановлено, що внаслідок поширення неправдивої інформації про стан здоров'я, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у приниженні честі та гідності, зміні способу життя, перенесенні психологічних страждань, що негативно позначилось на стані здоров'я та виявилось у необхідності звернення за медичною допомогою. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Виходячи з вищенаведеного, враховуючи конкретні обставини справи, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості на користь позивача з відповідачів у відшкодування моральної шкоди слід стягнути по 800,00 грн. з кожного. Вирішуючи позов в частині стягнення витрат на правову допомогу суд керується постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де у п. 47 роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі - Закон). Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. підлягають до задоволення з наступних підстав. Участь адвоката [PERSON], який представляє інтереси позивача у справі, та факт надання ним правової допомоги підтверджується ордером на надання правової допомоги (а.с. 24), витягом з договору про надання правової допомоги (а.с. 25), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Розмір витрат на правову допомогу визначено розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу (а.с.20), що відповідає ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», і складає 2500,00 гривень, та квитанцією до прибуткового касового ордеру (№ 2/26 від 12.05.2015 р.). За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення. В силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial