Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення в солідарному порядку заборгованості по кредитному договору №2292 від 04.06.2013 року в розмірі 10 114,71 грн., стягнення судового збору в розмірі 1 218,00 грн., мотивуючи тим, що 04.06.2013 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №2292, згідно якого відповідачка отримала в позивача кредит в розмірі 3 000,00 грн. терміном на 12 місяців із сплатою 48,00% річних із щомісячною сплатої основної суми та відсотків згідно графіку розрахунків. У зв"язку з порушенням відповідачкою графіку погашення кредиту, станом на 31.08.2015 року за нею виникла заборгованість в розміоі 10 114,71 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №2292 від 04.06.2013, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №2292 від 04.06.2013 року. Оскільки, поручитель відповідає по зобов"язаннях позичальника в повному обсязі, тобто за повернення кредиту, виплату процентів за його користування, за сплату додаткового проценту за несвоєчасний розрахунок, а також за відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, то позивач просить сягнути заборгованість по кредитному договору №2292 від 04.06.2013 року що становить 10 114,71 грн. з відповідачів в солідарному порядку. Представник позивача під час судового розгляду неодноразово збільшував позовні вимоги, у зв"язку з чим згідно заяви про збільшення позовних вимог від 04.05.2016 року просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача 12 449,31 грн. заборгованості за кредитним договором та 1 218,00 грн. витрат по оплаті судового збору (а.с.103). 21.01.2016 відповідачка [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просила визнати недійсним кредитний договір №2292 від 04.06.2013 року, оскільки, відповідачка жодних коштів від позивача не отримувала, касовий ордер не відповідає закону, так як у ньому відсутній запис про серію та номер паспорта, невірно вказано прізвище відповідачки, відсутній запис про одерджання готівки та підпис не належипть [PERSON] Крім цього, цільове призначення кредиту визначено - на навчання, хоча відповідачка уже ніде не навчається. А тому, просила визнати кредитний договір недійсним. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03.06.2016 року частину позовних вимог КС "Самопоміч" до [PERSON] залишено без розгляду (а.с.134). Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог, просили задоволити в повному обсязі. Вимоги зустрічного позову заперечили в повному обсязі, суду повідомили, що у випадку неотримання відповідачкою коштів за кредитним договором, то вона не здійснювала б оплату в розмірі 250,00 грн. через три місяці після його отримання. Щодо прізвища відповідачки на видатковому касовому ордері, то це граматична помилка, яка не впливає на наявність чи відсутність кредитних правовідносин між сторонами, крім цього, відповідачка власноручно підписалась у ньому про отримання 3 000,00 грн., про що здійснила запис "три тис гр. 00 коп.". Клопотання щодо призначення почеркознавчої експертизи на підтвердження чи спростування підпису [PERSON] на видатковому касовому ордері відповідачкою не заявлялось. Посилання відповідачки, що у договорі відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту є необгрунтованим, оскільки, згідно умов кредитного договору, вартість кредиту становлять тільки тіло кредиту та відсотки за користування кредитними коштами, які відображені у графіку розрахунків договору 2292-04.06.2013, з яким [PERSON] була ознайомлена, про що свідчить її підпис. На підставі наведеного, просили в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав наведених у зустрічній позовній заяві. Крім цього, суду повідомила, що у договорі відсутнє підтвердження того, що інформація, зазначена у ч. 2 ст. 12 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надана клієнту; у договрі відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача; п.4.2.1. Кредитного договору не відповідає ч.8 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів". Крім цього, 26.08.2016 року позивачем було надіслано відповідачці доповнення до кредитного договору яким внесено зміни у п.4.2.1. Кредитного договору, однак, згідно п.6.5. Договору - всі зміни та доповнення до даного Договору оформляються шляхом укладення додаткового письмового договору. Створення одностороннього доповнення до договору не допускається. На підставі наведеного, просила визнати кредитний договір недійсним, у зв"язку з чим у задоволенні персвісного позову відмовити. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого порукою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором, а позичальник оскаржує кредитний договір. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 04.06.2013 року між Кредитною слілкою "Самопоміч" та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № 2292, за яким позичальник (відповідачка) отримала 3 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпечення. Відповідно до п. 1.4. кредитного договору термін користування кредитом встановлюється з 04.06.2013 року по 04.06.2014 року. Плата за кристування кредитом встановлюєтьсяв розмірі 48,0 % річних за фактичну кількість календарних днів користування кредитом за виключенням для надання кредиту (п.2.1.) (а.с.3). Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 546 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов'язань, якими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення виконання відповідачкою [PERSON] зобов"язань за кредитним договором № 2292 від 04.06.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договори поруки №2292 від 04.06.2013 року, відповідно до п.2.3. якого поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає по зобов"язаннях позичальника в повному обсязі, тобто за повернення кредиту, виплату процентів за його користування, за сплату додатковго проценту за несвоєчасний розрахунок, а також за відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору (а.с.5). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, [PERSON] порушила графік погашення, що підтверджується розрахунком заборгованості (особовою карткою позичальника) за кредитним договором станом на 20.05.2016 року, відповідно до якого заборгованість відповідачки становить 12 449,31 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 3 000,00 грн., заборгованість по відсотках - 9 449,31 грн.(а.с.104). Будь-яких доказів, які б спростували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним кредитним договором відповідачкою не представлено суду. Відповідачка не погоджується із сумою заборгованості за кредитним договором, оскільки, вважає укладений між сторонами кредитний договір недійсним. Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", на яку посилається відповідачка(позивачка за зустрічним позовом), як на правове обґрунтування позовної вимоги, передбачено що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. [PERSON] була ініціатором укладення договору, в момент підписання вона була ознайомлена з усіма умовами договору та могла обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробила. При укладенні кредитного договору вона ознайомилася з усіма умовами кредитування, що підтверджується підписами Позичальника на кредитному договорі №2292 від 04.06.2013 року та графіку розрахунків (а.с.3, 7). Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору. Відповідно до п. 3 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Таким чином, розміри усіх можливих платежів, передбачених кредитним договором Позивача, зазначені у Графіку розрахунків до нього. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Щодо посилання відповідачки(позивачки за зустрічним позовом) [PERSON], що вона не отримувала грошових коштів, про які вказано у договорі, то вони на увагу не заслуговують виходячи з наступного. Відповідно до видаткового касового ордеру від 04.06.2013 року [PERSON] отримала 3000, 00 грн, про що свідчить її підпис із заначенням прізвища та виконаний напис "три тис гр. 00 коп." Крім цього, 19.11.2013 року відповідачкою здійснено погашення кредиту на суму 250,00 грн. (а.с.75), що свідчить про визнання відповідачкою своїх зобов"язань перед позивачем. Жодних доказів зі строни відповідачки що вказані кошти нею вносились на погашення іншого кредиту суду не надано. Посилання відповідачки що видатковий касовий ордер вона не підписувала також є голослівним, оскільки, на протязі судового розгляду нею заявлялись клопотання про призначення судових експертиз на вирішення яких поставити питання: чи виконаний рукописний текст та підпис на кредитному договорі №2292 від 04.06.2013 року [PERSON] чи іншою особою?; яким способом виготовлений кредитний договір №2292 від 04.06.2013 року?; чи має кредитний договір №2292 від 04.06.2013 року ознаки монтажу? (клопотання від 17.11.2015 року (а.с.29), яке в подальшому підтримане не було); чи відповідає час внесення даних в касову книгу по кредитному договорі №2292 від 04.06.2013 року вказаній даті 04.06.2013 року?; чи відповідає час вчинення підпису [PERSON] в договорі поруки за кредитним договором №2292 від 04.06.2013 року вказаній даті 04.06.2013 року?(клопотання від 16.05.2016 року та від 30.05.2016 року (а.с.105, 106, 112, 113), однак клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на підтвердження чи спростування підпису [PERSON] на видатковому касовому ордері відповідачкою не заявлялось. Щодо прізвища відповідачки на видатковому касовому ордері, то це граматична помилка, яка не впливає на наявність чи відсутність кредитних правовідносин між сторонами, крім цього, відповідачка власноручно підписувалась у ньому та також не звернула уваги на граматичну помилку. Що стосується доповнення до кредитного договору №2292 від 04.06.2013 року від 26.08.2016 року, яким було викладено п. 4.2.1. в новій редакції( а.с158), то його суд до уваги не приймає, оскільки, строк дії кредитного договору закінчився ще 04.06.2014 року, а тому, будь-які доповнення чи додаткові угоди укладені після закінчення строку дії кредитного договору юридичної сили не мають. 2. oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Учасниками процесу не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше [PERSON] була ініціатором укладення кредитного договору, в момент підписання вона була ознайомлений з усіма умовами договороу та могла обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробила; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач надав відповідачці кошти, а відповідачка їх отримала, що було встановлено в судовму засіданні та доведено матеріалами справи; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, кредитний договір №2292 укладений 04.06.2013 року між сторонами відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Представниками позивачки не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача щодо позивачки. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов КС "Самопоміч" до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору №2292 від 04.06.2013 року в розмірі 12 449,31 грн., стягнення судового збору в розмірі 1 218,00 грн. підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Кредитної спілки "Самопоміч" про визнання кредитного договору №2292 від 04.06.2013 року недійсним слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ЗУ "Про захист прав споживачів", ст.ст. 16, 20, 203, 204, 215, 526, 527, 546, 548, 610, 627-629, 1054, 1055 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved