Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] року помер дід позивачки [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку в [ADDRESS], на який відсутні правовстановлюючі документи. За життя померлий залишив заповітне розпорядження, посвідчене 25.02.2002 року секретарем виконкому Великокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, яким все своє майно, яке йому буде належати на день смерті заповів позивачці - своїй внучці [PERSON]. Позивачка 10.09.2011 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Cпадкоємцями до майна померлого є також відповідачі: бабуся позивачки (дружина спадкодавця) [PERSON], батько позивачки [PERSON] (зять спадкодавця) та мати позивачки (дочка спадкодавця) [PERSON], які відмовилися від спадкового майна на користь позивачки. Як спадкоємець по заповіту позивачка не може оформити спадщину через нотаріальну контору із-за відсутності правовстановлюючого документа на будинок, тому змушена звернутися до суду про визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в цілому в порядку спадкування за заповітом. Позивачка [PERSON] про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання не з"явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] про день, час та місце розгляду справи будучи повідомленими належним чином своєчасно, в судове засідання також не з'явилися, подали до суду письмові заяви про розгляд справи у їхню відсутність та про те, що позовні вимоги визнають повністю і не заперечують проти їх задоволення. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка в своїй позовній заяві, відповідачами позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ними позову прийнято судом. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер дід позивачки [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку в [ADDRESS]. На випадок своєї смерті спадкодавець залишив заповітне розпорядження, посвідчене 25.02.2002 року секретарем виконкому Великокопанської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, яким все своє майно, яке йому буде належати на день смерті заповів позивачці по справі - своїй внучці [PERSON]. Позивачка [PERSON] 10.09.2011 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON], що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10.09.2011 року. Заповіт заповідачем не змінено і не скасовано, про що зроблено відповідну відмітку на тексті заповіту від 09.03.2016 року. Cпадкоємцями до майна померлого є також відповідачі по справі, а саме: [PERSON] - бабуся позивачки і дружина спадкодавця, [PERSON] - батько позивачки і зять спадкодавця та [PERSON] - мати позивачки і дочка спадкодавця, які відмовилися від спадкового майна в користь позивачки, про що свідчить подані ними письмові заяви, посвідчені секретарем виконавчого комітету Великокопанської сільської ради. Суд констатує, що позивачка після смерті свого дідуся відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, як спадкоємець за заповітом спадщину прийняла, оскільки фактично проживала із спадкодавцем на день його смерті та була зареєстрована в спадковому будинку, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Великокопанської сільської ради від 05.04.2016 року за № 02-10/256, а після смерті спадкодавця вступила у фактичне володіння та користування житловим будинком. В п.3.1 Узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз'яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. У зв'язку з необхідністю прийняття спадщини, що залишилася після смерті дідуся позивачка звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори. Разом з тим, державним нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду, що стверджується листом - відмовою від 05.04.2016 року за № 31/01-16. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до виготовленого КП «Виноградівське РБТІ» Технічного паспорту від 02.03.2016 року та Довідки КП «Виноградівське РБТІ» від 09.03.2016 року № 164 вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в с.В.Копаня по вул. Партизанська, 49, Виноградівського району Закарпатської області, будівництвом завершений (рік закінчення будівництва будинку 1963 рік), інвентаризаційна вартість будинку становить 206291 грн. Загальна корисна площа житлового будинку становить 47,7 кв.м., в тому числі житлова 31,5 кв.м., і такий рахується за померлим дідусем позивачки [PERSON]. Згідно архівних даних КП «Виноградівське РБТІ» станом на 01.01.2013 року правовстановлюючих документів на житловий будинок не оформлено. Згідно довідки виконавчого комітету Великокопанської сільської ради від 08.04.2016 року за № 02-10/266, дворогосподарство в [ADDRESS], згідно записів погосподарської книги № 8, особового рахунку № 539 за 2011-2015 р.р. по Великокопанській сільській раді, рахується за [PERSON], який помер [INFO] року. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами повинні оцінюватись у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01.09.2011 № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачкою доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved