Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" про стягнення заборгованостi з виплати заробiтної плати, компенсацiї за невикористану вiдпустку, середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивував тим, що 20 листопада 2015 року наказом № 358 Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» скасовано п. 1 наказу № 224-к від 18 травня 2015 року про звільнення з роботи [PERSON] та поновлено на посаді слюсаря - сантехніка 20 травня 2015 року. Наказом № 20к Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» від 12 травня 2016 року [PERSON], слюсарю - сантехніку 4 розряду, з 26 травня 2016 року по 23 червня 2016 року надано чергову відпустку на 28 календарних днів за період з 20 травня 2015 року по 19 травня 2016 року, однак не оплачена. В день звільнення 23 листопада 2016 року позивачу не виплачена заробітна плата за 20 та 23 листопада 2015 року, компенсація з невикористану відпустку. Просив про стягнення заборгованостi з виплати заробiтної плати, компенсацiї за невикористану вiдпустку, середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги - остаточно просив про стягнення заборгованостi з виплати заробiтної плати за 20 та 23 листопада 2015 року у сумі 267,34 грн., компенсацiї за невикористану вiдпустку за період з 19 травня 2015 року по 23 листопада 2015 року у кількості 28 днів з урахуванням середньоденного заробітку - 151,74 грн. у сумі 4304,72 грн., середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звільненні з 23 листопада 2015 року по день розгляду справи у суді. Позивач підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що 19 квітня 2016 року рішенням суду був поновлений на роботі з 23 листопада 2015 року. За період з 19 травня 2015 року по 23 листопада 2015 року мав право на щорічну відпустку тривалістю 28 календарних днів, хоча фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата протягом шести місяців. Середній заробіток за час вимушеного прогулу вирахований на підставі довідки про середньоденну заробітну плату в розмірі 153,74 грн., яка надана в службу зайнятості. 01 грудня 2016 року виплачена компенсація за невикористані дні відпустки за період з 23 листопада 2015 року по 24 червня 2016 року. Представник відповідача Чебуніна А.В. не визнала позовні вимоги. Підтримала заперечення, в яких, зокрема, зазначено, що 20 та 23 листопада 2015 року позивач не працював, що підтверджується відповідними актами. Оскільки заробітна плата виплачується за виконану роботу, заборгованість з виплати заробітної плати відсутня. При звільненні в листопаді 2015 року у відповідача не було законних підстав нараховувати компенсацію за 28 днів невикористаної відпустки у зв»язку з тим, що позивач не працював в періоди, за які вважає необхідним отримати компенсацію. Щорічна відпустка за період з 20 травня 2015 року по 19 травня 2016 року використана повністю, сума оплати за відпустку у розмірі 2814,84 грн. була нарахована позивачу у червні 2016 року та сплачена 01 грудня 2016 року. Додатково пояснила, що позивачем пропущено тримісячний строк для пред»явлення вимог про стягнення середнього заробітку. Крім того, позивачем отримано кошти з центру зайнятості. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини. 20 листопада 2015 року наказом № 358 Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» на виконання ухвали Апеляційного суду м.Києва від 22 жовтня 2015 року скасовано п. 1 наказу № 224-к від 18 травня 2015 року про звільнення з роботи [PERSON] та поновлено на посаді слюсаря - сантехніка ЖРЕО-409 20 травня 2015 року шляхом відкриття в штатному розписку підприємства посади слюсаря-сантехніка 4 розряду (а.с.7). Наказом № 489-к від 04 грудня 2015 року Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» позивача, слюсаря - сантехніка 4 розряду звільнено з роботи 23 листопада 2015 року за прогули на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України (а.с.6). Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Позивач просив про стягнення заборгованостi з виплати заробiтної плати за 20 та 23 листопада 2015 року у розмірі 267 грн. 34 коп. Представник відповідача Чебуніна А.В. заперечувала проти наявності заборгованості з виплати заробітної плати, посилаючись на наявність актів про відсутність позивача на роботі (а.с.47-51) та табель обліку використання робочого часу працівників Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» за листопад 2015 року, в якому зазначено про відсутність позивача на робочому місці 20 та 23 листопада 2015 року з нез»ясованих причин (а.с.121). Твердження представника відповідача про відсутність заборгованості з виплати заробітної плати спростовуються наказом № 358 від 20 листопада 2015 року Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», яким на виконання ухвали Апеляційного суду м.Києва від 22 жовтня 2015 року скасовано п. 1 наказу № 224-к від 18 травня 2015 року про звільнення з роботи [PERSON] та поновлено на посаді слюсаря - сантехніка ЖРЕО-409 20 травня 2015 року (а.с.7), рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року про поновлення позивача на посаді слюсаря - сантехніка 4 розряду ЖРЕО-409 Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» з 23 листопада 2015 року (а.с.58-59) та наказом Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» № 8 від 19 квітня 2016 року, на виконання рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 19 квітня 2016 року № 755/3185/16-ц, яким скасовано п. 1 наказу № 489-к від 04 грудня 2015 року про звільнення з роботи позивача та поновлено [PERSON] на посаді слюсаря - сантехніка 23 листопада 2015 року (а.с.61). Згідно інформації Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м.Києва» про середньоденну ставку слюсаря-сантехніка 4 розряду, що діяла в листопаді 2015 року при належному відпрацюванні 8 годин в день, середньоденна тарифна ставка становить у розмірі 133,67 грн., відповідно за два відпрацьованих дні по 8 годин, сума нарахувань склала б 267,34 грн. (а.с.217). За таких обставин позовні вимоги про стягнення заборгованостi з виплати заробiтної плати за 20 та 23 листопада 2015 року у розмірі 267 грн. 34 коп. підлягають задоволенню повністю. Позивач просив про стягнення грошової компенсацiї за невикористану вiдпустку тривалістю 28 календарних дні за період з 20 травня 2015 року по 19 травня 2016 року. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні /основні та додаткові/ відпустки із збереженням на їх період місця роботи і заробітної плати. Відповідно до ст. 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним щорічні відпустки. Наказом № 20к Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» від 12 травня 2016 року [PERSON], слюсарю -сантехніку 4 розряду, з 26 травня 2016 року по 23 червня 2016 року надано чергову відпустку тривалістю 28 календарних днів за період з 20 травня 2015 року по 19 травня 2016 року (а.с.79). Представник відповідача пояснила, що 01 грудня 2016 року позивачу оплачено щорічну відпустку за 6 календарних днів у сумі 603,18 грн. та 22 календарних дні у розмірі 2211,66 грн. Позивач підтвердив отримання зазначеної суми оплати відпустки, однак стверджував про оплату днів відпустки за період з 23 листопада 2016 року по 24 червня 2016 року. Твердження позивача про невиплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки по день розгляду справи по суті спростовується, наказом № 20 к від 12 травня 2016 року, на який посилався позивач, про надання відпустки тривалістю 28 календарних днів, розрахунковим листом за червень 2016 року про нарахування грошових коштів у розмірі 603,18 грн. за чергову відпустку тривалістю 6 календарних днів, та у розмірі 2211,66 грн. - за чергову відпустку тривалістю 22 календарних днів, відомістю розподілу заробітної плати про сплату нарахованих сум 01 грудня 2016 року (а.с.219,220). З урахуванням періоду надання відпустки з 20 травня 2015 року по 19 травня 2016 року та відпрацьованого після цього часу до 24 червня 2016 року позивач мав право на відпустку меншою тривалістю ніж 28 календарних дні, що передбачено положеннями ст. 10 Закону України «Про відпустки». Статею 75 КЗпП України встановлена тривалість щорічної відпустки не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Згідно зі ст.79 КЗпП України зазначеного Кодексу щорічні основна та додаткова відпустки повної тривалості у першій рік роботи надаються працівникові після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Судом встановлено, що в період з 20 травня 2015 року по 23 листопада 2015 року позивач фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата. Враховуючи, що відповідно до частини першої ст. 5 Закону "Про відпустки" тривалість відпусток незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях пропорційно відпрацьованому часу, за період з дня поновлення на роботі - 20 травня 2015 року по день повторного звільнення - 23 листопада 2015 року позивач мав право на щорічну відпустку тривалістю 12 календарних днів. Тому, відповідач при звільнення зобов»язаний був сплатити компенсацію за дні невикористаної відпустки у розмірі 1604,04 грн. (133,67 грн. х 12 календарних днів відпустки). Оскільки, 01 грудня 2016 року, тобто під час розгляду справи, позивачу виплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки, позивач не відмовився від позовних вимог в частині стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки, суд приходить висновку, що вимоги позивача в частині стягнення грошової компенсацiї за невикористану вiдпустку не підлягають задоволенню. Позивачем також заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат за період з 23 листопада 2015 року, тобто з дня звільнення по день винесення рішення включно, що складає 248 робочих дні. У відповідності зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата належних сум провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14: «Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата». Судом перевірено наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні та встановлено таке. Згідно п. 32 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв"язку з незаконним звільненням, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення провадиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (п.2 розділ 11) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно розрахунку середньомісячної заробітної плати [PERSON] за період з вересня по жовтень 2015 року невідпрацьовано жодного дня (а.с.216). Якщо на момент такого розрахунку працівник не мав заробітку не зі своєї вини, то такий розрахунок здійснюється, виходячи з установленої йому у трудовому договорі тарифної ставки (посадового окладу тощо) (п. 4 розділ III Порядку). Згідно штатного розпису персоналу працівників Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» введено посаду слюсара-сантехніка 4 розряду, погодинна тарифна ставка становить 16,7093 грн. (а.с.218). Позивачем в розрахунку застосована середньоденна заробітна плата, визначена відповідачем згідно довідки № 421 від 01 липня 2015 року у розмірі 153,74 грн. Оскільки розрахунок середнього заробітку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, тому посилання позивача на довідку про розмір середньомісячного заробітку у сумі 153,74 грн., яка надана до Фонду загальнообов»язкового державного соціального страхування на випадок безробіття є безпідставним (а.с. 13). Виходячи з наведеного, середньоденна заробітна плата складає 133,67 грн. (16,7093 грн.х 8 годин). Тому середній заробіток за час затримки виплат за період з 23 листопада 2015 року по 01 грудня 2016 року включно складає 31145,11 грн. (133,67 грн. х 233) Підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем також зазначено невиплата заборгованості із заробітної плати за 20 та 23 листопада 2015 року у розмірі 267 грн. 34 коп. Однак при звільненні 23 листопада 2015 року заробітна плата за ці дні не підлягала виплаті, тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки цих виплат до 21 грудня 2016 року не підлягають задоволенню. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбовляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові у справі за № 6-1207цс16 від 06 липня 2016 року. Пунктом 20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачено, що суд при частковому задоволенні позову працівника визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Позивач просив про стягнення компенсацiї за невикористану вiдпустку за період з 20 травня 2015 року по 23 листопада 2016 року у сумі 4304,72 грн. З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягали задоволенню частково: про стягнення заборгованостi компенсацiї за невикористану вiдпустку за період з 20 травня 2015 року по 23 листопада 2015 року у сумі 1604,04 грн. Тому необхідно взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Враховуючи те, що в період з 20 травня 2015 року по 23 листопада 2015 року за позивачем згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата, середньомісячна заробітна плата за 2 останніх місяці перед звільненням (вересень - 22 робочих дні, жовтень - 21 робочих дні) складала 2873,91 грн. (133,67 грн. х 43дні:2). Недоплачена сума за період з 23 листопада 2015 року по 01 грудня 2016 року (день сплати грошової компенсації за відпустку) складала 1604,04 грн., що становить 56 % від середнього заробітку, враховуючи принцип справедливості та співмірності підлягають стягненню середня заробітна плата в сумі 17 441, 26 грн. (133,67 х 233 робочих дні = 31 145,11 грн.х 56%). Твердження представника відповідача про пропущення тримісячного строку для пред»явлення вимог про стягнення середнього заробітку є безпідставними, виходячи з такого. Статте. 233 КЗпП України передбачено звернення працівника із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідачем сплачено грошову компенсацію за відпустку під час розгляду справи, тому строк звернення до суду позивачем не пропущено. Встановлені обставини є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат за період з 23 листопада року по 01 грудня 2016 року включно у розмірі 17621, 71 коп. (без врахування прибуткового податку й інших обов'язкових платежів). В решті вимог слід відмовити. Отже, позовні вимоги [PERSON] до Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" про стягнення заборгованостi з виплати заробiтної плати, компенсацiї за невикористану вiдпустку, середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звільненні слід задовольнити частково: стягнути з Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" на користь [PERSON] заборгованостi з виплати заробiтної плати за роботу 20 та 23 листопада 2015 року у розмірі 267 (двісті шістдесят сім) грн. 34 коп., середній заробiток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 листопада 2015 року по 21 грудня 2016 року у розмірі 17621 (сімнадцять тисяч шістсот двадцять одна) грн. 71 коп (без врахування прибуткового податку й інших обов'язкових платежів). В решті позовних вимог відмовити. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при подачі позовної заяви: майнового характеру оплаті підлягає судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати; немайнового характеру до суду оплачується ставка судового збору 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Місячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2016 року становить 1378 грн. 00 коп. У зв'язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, а позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку. Після пред'явлення позову до суду відповідач сплатив позивачу грошову компенсацію за щорічну відпустку в сумі 2814,84 грн. Крім того, загальна сума задоволених вимог складає у розмірі 17889,05 грн. (267,34 грн. + 17621,71 грн.). Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 551,20 грн.(20703,89 грн.х1 %= 207,03 грн., що є менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати). Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial