Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

В провадженні суду знаходиться дана судова справа, яка вже була предметом розгляду судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Направленим і не змінюваним на час розгляду справи позовом ставились вимоги про: визнання недійсними та скасування розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації; визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації; визнання недійсними договорів купівлі продажу земельних ділянок та скасування їх державної реєстрації. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено (а.с.114 117 т.1). Апеляційний суд Житомирської області своїм рішенням від 9 грудня 2014 року (а.с.227 230 т.1) скасував рішення суду першої інстанції та задовольнив позов частково: визнав незаконним розпорядження голови адміністрації; визнав недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки; визнав недійсними договори купівлі продажу земельних ділянок та скасував їх державну реєстрацію. Частковість задоволення позову була обґрунтована тим, що розпорядження голови РДА не може бути скасовано, а підлягає визнанню незаконним. Суд касаційної інстанції ухвалою від 3 червня 2015 року скасував рішення апеляційного суду в частині визнання недійними договорів купівлі продажу земельних ділянок і в частині скасування державної реєстрації прав власності на земельні ділянки, а також в повному обємі рішення суду першої інстанції та направив справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в такому обємі (а.с.137 140 т.2). Прийняв таке рішення суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив, що визнаючи недійсними спірні договори купівлі продажу земельних ділянок, апеляційний суд не зазначив, які норми матеріального закону мають бути застосовані до таких правовідносин. В призначений для слухання справи день та час сторони не з'явились будучи належним чином та завчасно повідомленими про дату час та місце слухання справи. Прокурор направив листа, яким просив слухання справи проводити у його відсутність, позов підтримує. При цьому, суд зазначає позивача у справі саме прокуратуру Житомирської області адже Коростенську прокуратуру з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері ліквідовано. Заступник прокурора області у відповідному листі зазначив, що є підстави для продовження повноважень прокуратури щодо представництва інтересів держави у даній справі через її відповідні підрозділи (а.с.276 - 277 т.2). [PERSON] направив заяву, якою просив слухання справи відкласти, адже подав апеляційну скаргу на ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі від 22 квітня 2014 року. Інші учасники не направляли на адресу суду заяви стосовно слухання даної справи. Проаналізував направлену заяву та матеріали справи суд вирішує відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про відкладення розгляду справи та провести розгляд справи у відсутності сторін, виходячи з наступного. Процесуальним законом в його главі 1 розділі V дійсно передбачено право сторін оскаржити в апеляційному порядку рішення та ухвали суду першої інстанції. Статтею 293 ЦПК України передбачено право оскаржити ухвали суду окремо від рішення суду, серед яких є і ухвала про відкриття провадження у справі в разі недотримання правил підсудності (п. 5 ч. 1). Однак, ухвала про відкриття провадження у даній справі вже була предметом апеляційного оскарження саме з підстав недотримання правил підсудності і ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 22 грудня 2015 року відповідна скарга була відхилена, а згадувана ухвала залишена без змін (а.с.261 т.2). За таких обставин, суд вважає дії відповідача [PERSON] щодо повторного оскарження ухвали суду про відкриття провадження у справі такими, які направлені на зловживання процесуальними правами задля затягування розгляду справи, що, враховуючи положення ч. 1 ст. 157 ЦПК України є неприпустимим і саме тому клопотання відхиляється судом. Крім цього, приймаючи таке рішення суд керується і положеннями ч. 4 ст. 293 ЦПК України, якими визначено, що подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції не перешкоджає продовженню розгляду справи цим судом. Остання норма, суд вважає, кореспондується із вимогами ч. 1 ст. 157 ЦПК України щодо розумності строку розгляду справи. Мало того, процесуальний закон не обмежує правами оскаржити рішення суду разом із ухвалою. Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. На час розгляду даної справи є таким, що набуло законної сили рішення суду яким: 1.визнано незаконним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області № 1113 від 25 грудня 2012 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель сільськогосподарського призначення (ведення садівництва) з метою зміни цільового призначення на землі транспорту (під розташування автостоянки для обслуговування територіальної громади села) [PERSON], площею 0,10 га, [PERSON] площею 0,50 га земельна ділянка № 1 та площею 0,40 га земельна ділянка № 2, які розташовані на території Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області; 2.визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки зазначених осіб та скасовано їх державну реєстрацію. В решті вимог, а саме щодо визнання недійсними договорів купівлі продажу двох земельних ділянок між [PERSON] і ТОВ "ДБНУ" та скасування державної реєстрації прав власності на вказані земельні ділянки справа направлена на новий судовий розгляд і саме в цій частині підлягає новому судовому розгляду. Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду даної частини вимог визнано незаконним розпорядження голови РДА щодо зміни цільового призначення на згадувані земельні ділянки та державні акти на земельні ділянки, цільове призначення яких змінене. За таких обставин, суд вважає, що договори купівлі продажу земельних ділянок між [PERSON] і ТОВ "ДБНУ" не можуть бути залишеними в силі, адже укладені, фактично, на підставі незаконних державних актів і саме тому, суд вважає, вони мають бути визнані судом недійсними із скасуванням державної реєстрації прав власності на такі земельні ділянки за ТОВ "ДБНУ". Тим самим, вимоги позивача підлягають до задоволення. При цьому, суд виходить з такого. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Судом встановлено, зокрема із згадуваного рішення суду, яке набуло законної сили (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), що зміна цільового призначення була здійснена із порушенням вимог закону та акти на землю із новим цільовим призначенням є недійсними. Даний правочин, враховуючи положення ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, є оспорюваним. Таким чином, суд вважає, оспорювані договори купівлі продажу земельних ділянок суперечать актам цивільного судочинства, адже набуття прав власності на такі ділянки в частині зміни їх цільового призначення, було здійснено із грубим порушенням законодавства України і відповідно до положень ч. 3 ст. 215 ЦК України, визнаються судом недійсними. Приймаючи саме дане рішення суд керується і розясненнями, які містяться у абзаці третьому п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду судових справ про визнання правочинів недійсними". Дійсно, суд погоджується із тим, що на момент укладення таких договорів не було встановлено факт незаконності набуття таких актів. Разом з тим, в ч. 1 ст. 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину) не зазначено про невідповідність правочину саме в момент його укладення адже в такому випадку можливо було б вести мову про нікчемний правочин (ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України). За таких обставин та враховуючи, що рішенням суду встановлено незаконність зміни цільового призначення, а також визнано недійсними акти на землю після такої зміни, правочини щодо відчуження таких земель не можуть бути легітимними. Звідси рішення про реєстрацію прав власності за ТОВ "ДБНУ" не може залишатись і підлягає до скасування адже відсутні підстави для такої реєстрації. Враховуючи, що не було вирішено питання судових витрат при вирішенні даного позову та приймаючи до уваги положення ст. 88 ЦПК України, суд вирішує стягнути з відповідачів судові витрати, відповідно до частини вимог, що були вирішені даним складом суду. Судом задоволено дві вимоги немайнового характеру. Позов було подано в квітні 2014 року. Ставка судового збору за такі вимоги становила по 121,80 гривні за кожну вимогу немайнового характеру. За таких обставин, з відповідачів [PERSON] та ТОВ "ДБНУ", суд присуджує до стягнення по 121,80 гривні на підставі положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved