Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.04.1999 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Южненського міського управління юстиції Одеської області було зареєстровано шлюб між, [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за №52 від 24.04.1999 року. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, [PERSON] [INFO]. Позивачка стверджує, що в період за спільні кошти подружжя було набуте наступне майно: · квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 27 квітня 2002 року, зареєстровано в реєстрі за номером 3343. Квартира була придбана за 14 800 доларів США. · побудова техніка, меблі, вікна, двері, на загальну суму: 55 600 гривень. Рішенням Суворовського районного суду від 29.01.2013 року, по цивільній справі №527/17968/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - шлюб між сторонами було розірвано. Позивачка стверджує, що домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто. Крім того, починаючи з 14.12.2012 року у позивачки немає можливості потрапити в придбану квартиру, оскільки відповідач забороняє їй жити в цій квартирі, вигнав її з дому та змінив замки на дверях. На підставі викладеного, позивачка просила: · розділити квартиру [ADDRESS], та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. · встановити порядок користування квартирою за яким: - виділити позивачці в особисте користування житлову кімнату, площею 18,6 кв.м.; · Усунути перешкоди з боку [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS]; · Виселити [PERSON] з займаної ним житлової кімнати площею 9,8 кв.м та житлової кімнати площею 18,6 кв.м квартири [ADDRESS] · Вселити її в квартиру [ADDRESS]. (а.с. 107) В процесі розгляду справи позивачка відмовилась від позовних вимоги щодо поділу побутової техніки, меблів та ін. побутового майна, а наполягала лише на задоволення позовних вимог щодо визнання за нею право власності на ? частину квартиру, визначення порядку користування квартирою, вселення, усунення перешкод у користування квартирою. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання права власності, стягнення коштів. Вищевказані позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] вказала неправдиві відомості стосовно розподілу майна, а також приховала повний перелік спільного майна, яке є спільною сумісною власністю. [PERSON] стверджує, що з моменту припинення шлюбних відносин і до теперішнього часу, син проживає і бажає проживати разом з батьком, що також підтверджується рішенням суду від 13 серпня 2013 року, яким визначено його місце проживання з батьком. 5 червня 2014 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси було призначено на користь Позивача аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина. [PERSON] стверджує, що за період шлюбу подружжям було нажито також автомобіль NISSAN TIIDА, 2010 року випуску, грошові кошти в розмірі 70000 дол.США; В 2012 році відносини між подружжям погіршились, бо відповідачка перебуваючи в шлюбі постійно зраджувала свого чоловіка. З жовтня 2012 року відповідачка припинила спільне проживання з Позивачем та їх сином, переїхавши на інше місце проживання з іншим чоловіком, залишивши дитину проживати з батьком. [PERSON] також стверджує, що вони під час припинення шлюбних відносини досягнули згодо щодо поділу спільного набутого майна. Так, позивачка отримала половину вартості автомобіля NISSAN TIIDА, 2010 року випуску, що підтверджується її власноручно написаною розпискою. Квартира залишилась у користування відповідача та їх неповнолітнього сина, оскільки була придбана за кошти від продажу квартири, яка належала [PERSON] ще до укладання шлюбу. При цьому заощаджені грошові кошти залишились у відповідачки, а побутове майно, залишилось позивачу. Однак, через деякий час, відповідачка вирішила поділити ще й квартиру, оскільки, за думкою відповідача, їй не вистачало коштів на утримання себе та іншого чоловіка. [PERSON] стверджує, що за час сімейного життя, за його підрахунками, подружжям була накопичена грошова сума в розмірі 70000 дол. США. При цьому вищевказані кошти були зароблені саме ним, оскільки позивачка не працювала. Так відповідач працював за кордоном, тому гроші іноземні компанії перераховували на банківські рахунки, які були відкриті в АБ "ПОРТО- ФРАНКО" на ім'я позивачки [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER]). [NUMBER] "Вклади на вимогу" у національній валюті України, відкритий 16.11.2009 року; [NUMBER] "Поточні рахунки резидентів" у доларах США, відкритий 18.06.2003 року. Згідно виписки з особового рахунку [PERSON] [NUMBER] "Вклади на вимогу" у національній валюті України, відкритого 16.11.2009 року - на нього надійшло та було списано 83080, 81 грн.; А згідно виписки з особового рахунку [PERSON] [NUMBER] «Поточні рахунки резидентів» у доларах США, за період з 18.06.2003 р. по 13.11.2012 р. було зараховано та списано 211960, 99 дол. США. При цьому залишок коштів є нульовий, а останнє списання коштів, було 13.11.2012 року. Так, згідно виписки по особовому рахунку [NUMBER] «Поточні рахунки резидентів» у доларах США, дохід сім'ї за останні п'ять років подружнього життя складав: За 2008 р. знято [PERSON] - 30845,00 долл. США; · За 2009 p. знято [PERSON] - 19740,00 долл. США; · За 2010 p. знято [PERSON] - 37685,00 долл. США; · За 2011 р. знято [PERSON] - 27150,00 долл. США; · За 2012 р. знято [PERSON] - 65590,00 долл США. Тобто, за останні п'ять років подружнього життя - з 2008 року по 2012рік дохід сім'ї склав 181 010,00 долл.США та 83 080,81 грн., які отримувала особисто Позивачка. Позивачкою також 02.03.2011 року було укладено Договір №012/1388/057 про надання в тимчасове користування індивідуального депозитного сейфу, про який відповідач нічого не знав. Відповідач також стверджує, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти які, належали особисто йому. Так, 26 квітня 2002 p. відповідачем та його родичами була продана квартира [ADDRESS], яка належала відповідачу та його родичам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 18 березня 2002 р. за № 3-18055, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 421 пр. на сторінці № 167 за № 370 (даний факт підтверджує договір купівлі-продажу від 26.04.2002 p.). За договором купівлі-продажу АЕР № 651488 від 26.04.2002 року квартира була продана за інвентаризаційною оцінкою -10886 грн., але фактична ринкова вартість квартири складала 18000,00 долл. США. Ця сума була поділена між нами родичами (18000,00/3), та його особиста частка склала 6000,00 долл. США. А вже наступного дня, 27 квітня 2002 р. за кошти, які належані особисто відповідачу, була придбана спірна квартира. За договором купівлі-продажу АЕК № 195438 від 27.04.2002 року інвентаризаційна оцінка квартири складала 29455 грн., а фактично була придбана за 12000 долл. США. У зв'язку з цим частка особистої власності відповідача спірній квартирі становить 50/100, а поділу підлягає тільки частка 50/100, яка є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, за думкою відповідача, 50/100 частини спірної квартири яка є предметом спільної сумісної власності підлягає поділу між всіма членами родини, з урахуванням дитини, а саме кожному по 16/100 частині. Відповідач також просить врахувати інтереси дитини та відійти від рівності часток у праві спільної часткової власності, шляхом виділення у власність позивача більшої частки. При цьому, відповідач бажає виплатити грошову компенсацію відповідачці вартості 16/100 частині квартири. На підставі викладеного, [PERSON] просить у своєму позові: Визнати грошові кошти подружжя в розмірі 70 000,00 долл. США - спільною сумісною власністю; · Визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], з зобов'язанням сплатити [PERSON] вартість 16/100 вартості квартири, в розмірі 1920 долл. США. · Стягнути з [PERSON] на його користь частину грошових коштів, які були придбані у період шлюбу на, а саме 46666,00 за відрахуванням вартості частки квартири - 1920,00 долл. США, тобто 44746,00 долл. США. · Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі, в розмірі 3654,00 грн. (а.с. 171-177) В судовому засіданні позивачка, а також її адвокат підтримали заявлені позовні вимоги, а також заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON]. При цьому, позивачка пояснила, що під час шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS] та вона вважає її спільною сумісною власністю. Вона дійсно залишила квартиру, коли їй стало зрозуміло що подружні відносини з відповідачем припинені. Однак відповідач не дає їй можливості проживати в квартирі, у зв'язку з чим, вона вимушена проживати у своїх родичів. За час проживання однією сім'єю з відповідачем вони придбали майно, яке вона зазначала в позовних вимогах. Вона дійсно отримувала від відповідача грошові перекази, які він перерахував під час його роботи за кордоном. З вищевказаних коштів вони щомісячно витрачали приблизно 1000 доларів США, суму коштів у розмірі 10000 доларів США витратили на туристичну поїзду в Таїланд. Позивачка також підтвердила той факт, що частину коштів вона зберігала в депозитному сейфі. Однак коли вона зрозуміла що подружні відносини припиняються, вона кошти повернула додому. Кількість коштів, які зберігались у банку вона не пам'ятає, а також не дала зрозумілих пояснень, яким чином залишок коштів був поділений між нею та відповідачем. Відповідач, а також його представник просили відмовити у задоволенні позовних вимоги позивачки, та, в свою чергу, задовольнити заявлені з їх сторони вимоги. Так відповідач пояснив, що за час спільного проживання з позивачкою, вона ніде не працювала. Всі кошти на існування сім'ї були зароблені тільки ним особисто, при цьому, він всі зароблені кошти перерахував позивачці на її особистий рахунок. Квартира [ADDRESS] була придбана ним за частину коштів, які він отримав від продажу належної йому частини у праві власності на квартиру [ADDRESS]. Після придбання квартири [ADDRESS] в квартирі не здійснювався капітальний ремонт. Крім того, за час їх спільного життя вони не придбавали коштовні речі, а також щомісячно витрачали по 400-600 доларів США. Автомобіль NISSAN TIIDА, 2010 року випуску дійсно придбаний подружжям, у тому числі за рахунок страхових коштів. Відповідач також пояснив, що всі кошти, які ним перерахувались на рахунок відповідачки перебували у її володінні. Відповідачка мала в банку сейф, в якому зберігала накопичені кошти. За його підрахунками в сейфу повинна була зберігатись сума розмірі 70000 доларів США. Після того, які він дізнався, що його дружина йому зраджує з коханцем, він вирішив розірвати шлюб. Фактично шлюбні відносини між ним були припинені з жовтні-листопада 2012р.. [PERSON] також пояснив, що позивачка сама залишила квартиру та переїхала до свого коханця, при цьому він не чинив їй перешкод у користуванні квартирою. Син [PERSON] забажав проживати з батьком, а тому залишився проживати в квартирі. Відповідач також стверджував, що з позивачкою після припинення подружніх відносин він домовився про поділ спільного набутого майна. Так, він їй компенсував частину коштів за автомобіль, а також не став наполягати на поверненні йому коштів, які залишились у позивачки. Він також пояснив, що всі кошти, які вони накопичили за час сімейних відносин залишились у позивачки та у нього не було доступу до них. В зв'язку з чим, він вирішив їх залишити їй, а вона, в свою чергу, пообіцяла не претендувати на квартиру. Однак свої обіцянки позивачка не витримала та звернулась до суду. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання права власності, а також позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання права власності, стягнення коштів необхідно задовольнити частково. Так судом встановлено, що 24.04.1999 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Южненського міського управління юстиції Одеської області було зареєстровано шлюб між мною, [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за №52 від 24.04.1999 року. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, [PERSON] [INFO]. Рішенням Суворовського районного суду від 29.01.2013 року, по цивільній справі №527/17968/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу сторонами було набуте наступне майно: · квартира [ADDRESS], що була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 27 квітня 2002 року, зареєстровано в реєстрі за номером 3343. · побудова техніка, меблі, вікна, двері, на загальну суму: 55 600 гривень: · автомобіль NISSAN TIIDА, 2010 року випуску. Крім того, спільною сумісною власністю необхідно вважати кошти, які надходили на відкриті в АБ "ПОРТО-ФРАНКО" на ім'я позивачки [PERSON] рахунк: [NUMBER] "Вклади на вимогу" у національній валюті України, відкритий 16.11.2009 року; [NUMBER] "Поточні рахунки резидентів" у доларах США, відкритий 18.06.2003 року. При вирішенні виниклих правовідносин, суд керується наступними нормами. Так, згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Крім того, згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом під час прийняття рішення враховується той факт, що побудова техніка, меблі, вікна, двері, на загальну суму: 55 600 гривень, яку придбали під час шлюбу подружжя не є предметом спору, оскільки від таких вимог в останній редакції позовних вимог позивачка відмовилась. Автомобіль NISSAN TIIDА, 2010 року випуску також не є предметом розгляду даних позовних вимог, оскільки сторони, відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 СК України вирішили питання про його поділ мирним шляхом. Таким чином, фактично предметом позовних вимог є квартира [ADDRESS], а також кошти, які надходили на відкриті в АБ "ПОРТО-ФРАНКО" на ім'я позивачки [PERSON] рахунки. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 27 квітня 2002 року, зареєстровано в реєстрі за номером 3343. Згідно умов договору квартира була продана за 29455 грн., В той же час, позивачка стверджувала, що квартира була придбана за 14800 доларів США, а відповідач наполягав на її придбані за суму у розмірі 12000 доларів США. В зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу даної квартири не визнаний судом недійсним, у тому числі за підстав не відповідності суми придбання квартири, суд виходить того, що всі умови договору є дійсними, тобто необхідно вважати, що квартира придбана за суму у розмірі 29455 грн. Судом також встановлено, що за день до купівлі квартири [ADDRESS], відповідачем спільно з його родичами була продана квартира [ADDRESS], яка належала відповідачу та його родичам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 18 березня 2002 р. за № 3-18055, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 421 пр. на сторінці № 167 за № 370. Відповідачу належало право власності на 1/3 частки вищевказаної квартири. За договором купівлі-продажу АЕР № 651488 від 26.04.2002 року квартира була продана за інвентаризаційною оцінкою -10886 грн., тобто частка відповідача складала у розмірі 3628,66 гривень 66 копійок. За договором купівлі-продажу АЕК № 195438 від 27.04.2002 року квартира [ADDRESS] була придбана за 29455 грн.. В судовому засіданні позивачка не заперечувала того факту, що частину коштів за придбання квартири [ADDRESS] відповідач отримав за продаж квартири, яку йому належала раніше. Таким чином, фактично право особистої приватної власності відповідача на квартиру [ADDRESS], враховуючи щодо частку його від продажу колишньої квартири складає (3628,66 від числа 29455 грн.) складає 12,32 %. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, під час поділу квартири суд бере до уваги інтереси неповнолітнього [PERSON] [INFO]. Так судом встановлено, що згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2013р. було визначено неповнолітньому [PERSON], [INFO], місце проживання з батьком [PERSON], в квартирі [ADDRESS]. Крім того, вищевказаним рішенням встановлені наступні факти, а саме, що з дня припинення сторонами проживання однією сім'єю, їхній неповнолітній син [PERSON] залишився проживати з батьком, позивачем по даній справі, в квартирі [ADDRESS], де проживає по теперішній час, знаходячись на повному утриманні та вихованні батька і бабусі, матері позивача, [PERSON], що підтверджується довідкою №197 від 21 лютого 2013 року, виданої КП «ЖКС «Північний» суворовського району м. Одеси, та що не спростовувалося сторонами по справі. Відповідачка свого постійного місця проживання не має, проживає на квартирі, яку знімає з іншим чоловіком, з яким бажає створити нову сім'ю, вона не має постійної роботи, що вона підтвердила в судовому засіданні. Позивач має постійне місце проживання, постійний достатній матеріальний дохід. Він створив для сина всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку. Неповнолітній [PERSON] навчається в Одеській загальноосвітній школі №40, яка розташована біля місця його проживання, він знаходиться на обліку в дитячій поліклініці за місцем проживання. В судовому засіданні при відсутності батька і мати, неповнолітній [PERSON] в категоричній формі заявив, що бажає проживати з батьком в зазначеній вище квартирі. З матір'ю він постійно бачиться, коли вона має бажання. Ніяких перешкод для їхнього спілкування немає. У зв'язку з переїздом матері на нове місце проживання, він не бажає змінювати свій уклад життя. У нього дуже добрі умови для проживання, повсякденний догляд з боку батька та бабусі. За місцем його проживання він має багато друзів, з якими не бажає розлучатися. Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 червня 2014р. з [PERSON] на користь [PERSON], [INFO], стягнути аліменти у розмірі 30% від прожиткового мінімуму, на утримання сина - [PERSON], [INFO], до досягнення 18 років, тобто до [INFO], починаючи з 04 квітня 2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, як на частку у спільній сумісній власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд вважає, що враховуючи по-перше, що неповнолітньому [PERSON], [INFO] було визначене місце проживання з батьком [PERSON], в квартирі [ADDRESS], по-друге, що з позивачки на користь відповідача стягуються аліменти, розмір який не в повному обсязі забезпечує фізичний, духовний розвиток та лікування дитини, по-третє, належність права особистої приватної власності відповідача на квартиру 12,32 %, то необхідно збільшити розмірі його частки (враховуючи частку на праві особистої приватної власності) до 2/3 частки. На підставі викладеного за [PERSON] необхідно визнати право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], а за [PERSON] на 2/3 частини даної квартири. При цьому, суд вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо сплати грошової компенсації позивачці за частину квартиру, оскільки, згідно ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою. В зв'язку з тим, що суд визнає за позивачкою право власності на 1/3 частки спірної квартири, позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним право власності на квартиру в цілому не підлягають задоволенню. Таким чином, між сторонами виникають правовідносини спільної часткової власності. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] складається із чотирьох кімнат, житловою площею 50 кв.м., корисною площею 77,1 кв.м., загальною площею 85,8 кв.м., та має кімнати літ. № 9, площею 18,6 кв.м., кімната літ. 10, площею 9,2 кв.м., кімната літ. № 12, площею 12,5 кв.м., кімната літ. № 8, площею 9,7 кв.м., а також допоміжні приміщення коридор літ. №1, площею 11,2 кв.м., туалет літ. № 5, площею 1,0 кв.м., ванну кімнату літ. № 4, площею 2,5 кв.м., кухню літ. № 6, площею 7,6 кв.м., комору № 11, площею 1,3 кв.м.. Неповнолітній [PERSON], [INFO] мешкає у кімнаті літ. 10, площею 9,2 кв.м.. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Враховуючи, що судом визначена частка позивачка у розмірі 1/3 частки, та їй відповідає площа у розмірі 16,66 кв.м.. Позивачка бажає отримати у користування кімнату літ. № 9, площею 18,6 кв.м., інші жилі кімнати залишити у користування відповідача. В судовому засіданні суд роз'яснював сторонам про можливість проведення судової-будівельної технічної експертизи. Однак сторони та їх представники не заявляли клопотання про проведення експертизи, при цьому пояснили, що вимог про грошовому компенсацію заявляти не бажають. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визначення порядку користування квартирою підлягають задоволенню та необхідно встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] та [PERSON] шляхом виділення у користування [PERSON] кімнату літ. № 9, площею 18,6 кв.м., [PERSON] виділити у користування кімнати літ. 10, площею 9,2 кв.м., кімната літ. № 12, площею 12,5 кв.м., кімната літ. № 8, площею 9,7 кв.м., залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] коридор літ. №1, площею 11,2 кв.м., туалет літ. № 5, площею 1,0 кв.м., ванну кімнату літ. № 4, площею 2,5 кв.м., кухню літ. № 6, площею 7,6 кв.м., комору № 11, площею 1,3 кв.м.. Вищевказаний порядок фактично наближений до часток співвласників, яка відповідає їх часткам у праві спільної часткової власності. Суд також вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про вселення та усунення перешкод у користування квартирою. Так, статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні відповідач заперечував проти вселення позивачки до квартири. Враховуючи, що суд визнає за позивачкою право власності на частину квартиру, то необхідно вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS], а також зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS]. Однак суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки є зайві та автоматично задовольняються шляхом встановлення порядку користування квартирою. [PERSON] заявлені позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на свою користь частину грошових коштів, які були придбані у період шлюбу , а саме 46666,00 за відрахуванням вартості частки квартири - 1920,00 долл. США, тобто 44746,00 долл. США. Так, [PERSON] стверджує, що за час сімейного життя, за підрахунками Позивача, подружжям була накопичена грошова сума в розмірі 70000 дол. США. В судовому засіданні встановлено, що в АБ "ПОРТО- ФРАНКО" на ім'я позивачки [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER]). [NUMBER] "Вклади на вимогу" у національній валюті України, відкритий 16.11.2009 року; [NUMBER] "Поточні рахунки резидентів" у доларах США, відкритий 18.06.2003 року. Згідно виписки з особового рахунку [PERSON] [NUMBER] "Вклади на вимогу" у національній валюті України, відкритого 16.11.2009 року - на нього надійшло та було списано 83080, 81 грн.; А згідно виписки з особового рахунку [PERSON] [NUMBER] «Поточні рахунки резидентів» у доларах США, за період з 18.06.2003 р. по 13.11.2012 р. було зараховано та списано 211960, 99 дол. США. При цьому залишок коштів є нульовий, а останнє списання коштів, було 13.11.2012 року. Позивач просив стягнути з відповідачки кошти за період з січня 2008р.. Судом підраховано, що з січня 2008р. по листопад 2012р. на рахунок [PERSON] надійшли кошти у розмірі 178812,06 доларів США. Вищевказані кошти були перераховані [PERSON] на рахунок [PERSON], як його заробіток. Вищевказаний факт підтвердила в судовому засіданні позивачка. Вона також пояснила, що з вищевказаних коштів щомісячно витрачали приблизно 1000 доларів США, суму коштів у розмірі 10000 доларів США витратили на туристичну поїзду в Таїланд. Позивачка також підтвердила той факт, що частину коштів вона зберігала в депозитному сейфі. Однак коли вона зрозуміла що подружні відносини припиняються, вона кошти повернула додому. Кількість коштів, які зберігались у банку вона не пам'ятає, а також не дала зрозумілих пояснень, яким чином залишок коштів був поділений між нею та відповідачем. Відповідач пояснив, що за час їх спільного життя вони не придбавали коштовні речі, а також щомісячно витрачали по 400-600 доларів США, він також пояснив, що на туристичну поїзду в Таїланд вони витратила приблизно 6000 доларів США. Він також пояснив, що всі кошти, які вони накопичили за час сімейних відносин залишились у позивачки та у нього не було доступу до них. Враховуючи, за спірний період, а саме за 47 місяців, на рахунок позивачки було перерахована сума у розмірі 178812,06 доларів США, а сторони витрачали по 1000 доларів США щомісячно, з урахуванням суми коштів у розмірі 10000 доларів США, яку сторони витратили на туристичну поїзду в Таїланд, то залишається сума у розмірі 178812,16-10000- 47000 = 121812,16, тобто 1/2 частка у спільній сумісній власності залишається у розмірі 60906 доларів США. В той же час, позивач стверджував, що подружжя було заощаджено суму у розмірі 70000 доларів США. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, з урахування того, що зі сторони відповідачки не надано жодного доказу про спростування твердження позивача про залишок коштів у розмірі 70000 доларів США, то, суд виходить саме з розмірі суму, який визначений позивачем, оскільки таки факти у сукупності інших доказів такий факт підтверджують. В зв'язку з чим, суд вважає, що необхідно стягнути 1/2 частину спільно набутих коштів у розмірі 35000 доларів США, що курсом НБУ на день ухвалення рішення (1долар -16,72грн) складає суму у розмірі 585200 (п'ятсот вісім п'ять тисяч двісті) гривень. Крім того, необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 3654 гривні, а [PERSON] на користь [PERSON] (іпн.№ [NUMBER] ) судовий збір у розмірі 2940 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial