Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанси» про про визнання договору недійсним та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що 12 серпня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу №0110344. У виконання цього договору ним у цей же день було сплачено авансовий платіж у розмірі 126995 грн. 17 серпня 2014 року у офісі компанії повідомили, що сплаченого авансового платежу у розмірі 126995 грн. недостатньо для отримання автомобіля, а тому потрібно ще доплатити 10 % вартості авто (25399 грн.). У цьому випадку авто вже точно доставлять за два тижні. Позивачем проведено доплату у розмірі 253299 грн. Через три тижні (5 вересня) йому зателефонували працівники TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» та запропонували відвідати їхній офіс у якому 6 вересня повідомили, що автомобіль, який був предметом договору коштує 419999 грн. та зазначили, що якщо не влаштовує така ціна може придбати у них іншу модель за ціною значно вищою від ринкової. Не погодившись з такими умовами 8 вересня він написав заяву про розірвання договору та надіслав її за адресою місцезнаходження відповідача у м. Києві, а 9 вересня подав її копію працівникам регіонального відділення TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» в м. Тернополі. консультантом було запропоновано підписати додаток до договору в якому йшлося про те, що компанія повертає 126995грн., а позивач в свою чергу, не буде мати претензій до їхньої компанії. Після підрписання додатку йому повернули кошти у сумі 126995грн. у цей же день, але не повернули додатково сплачені 25399грн. Просить суд визнати недійсним Договір №011034 фінонсового лізингу, укладений 12 серпня 2014 року між TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON], стягнути з TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] кошти в сумі 25399 грн. та моральну шкоду завдану відповідачем, яку оцінує в розмірі 5000,00грн. В судовому засіданні позивач не з"явився, однак подав суду письмову заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності, позов підтримав повністю з мотивів викладених у позовній заяві. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю«Лізингова компанія «Автофінанси» у судове засідання не з'явився, з невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки у судове засідання відповідач суду не повідомив та не подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. За згодою позивача, на підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до договору від 12 серпня 2014року укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» був підписаний договір №011034, в особі представника Ремешевської Т.О., яка діяла на підставі довіреності №94 від 28 липня 2014року (надалі "Лізингодавець"), п.1.1 предметом Лізингу по даному договору є Ford Kuga 2.0 D MT Trend Eco. п.1.2 вартість предмета лізингу на меомент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в додатку №1 до даного договору, який є невід"ємною частиною. п.1.3 Лізингодавець бере на себе зобов"язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користуванні лізингоодержувача на строк та на умовах, предбачених цим договором. Пунктом 1.6 Договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів. Водночас, споживачу не надано право, в такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір, що є несправедливими умовами в розумінні п.13 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. 12 серпня 2014 року [PERSON] сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» 25399 грн., як комісію за організацію договору. Також установлено, що договір фінансового лізингу укладений з [PERSON], як з фізичною особою, підтверджено, що автомобіль, який позивач мав намір придбати за цим договором, йому потрібний для власного користування. Таким чином, надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу, який укладений на умовах програми „АвтоФінанс" та умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також комісії за організацію та оформлення договору, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Водночас відповідно до ст. 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Судом встановлено, що Товариству з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» необхідної ліцезії не має. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. За положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Такою, що вводить споживача в оману є підприємницька практика, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За правилами ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори пивинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст.806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обгрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п.3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України „Про фінансовий лізинг". Судом встановлено, що договір фінансового лізингу між сторонами по справі нотаріально не посвідчено, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір с нікчемним. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином договір фінансового лізингу, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» є нікчемним з підстав визначених положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав визначених ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, специфікація та ціна або спосіб розрахунку ціни чи наявність знижок або інших цінових переваг. Згідно ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Відповідно до ч. 6 ст. 19 цього Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. З ст. 215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлен ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 227 ЦК України встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати її моральну шкоду, завдану таким правочином. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою (ч. 2 ст. 216 ЦК України). Таким чином, встановлено, що дії Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», які полягають у повідомленні невизначеному колу осіб рекламі про надання позик неповних відомостей, зокрема внаслідок замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювання, що можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) послуг цього суб'єкта господарювання, порушенням законодавства про захист від недобросовісне конкуренції, передбаченим статтею 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» вигляді поширення інформації, що вводить в оману. За таких обставин, в силу вимог ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" оспорюваний договір №1651 від 16 вересня 2011року є нікчемним правочином. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"від 06 листопада 2009 року №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлена наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи на нікчемність такого правочину одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналізуючи наведене, суд приходить до переконання про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, слід застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача на користь позивача сплачені позивачем кошти на виконання нікчемного договору та збитки, пов'язані із оплатою послуг банківських установ, в сумі 25399грн. Вимоги про визнання недійсною цієї угоди є надлишковими та до задоволення не підлягають у відповідності до ст.215 ЦК України, оскільки судом встановлено, що така є нікчемною. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно роз'яснень, даних у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, задовольняючи позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи ступінь спричиненої позивачу шкоди, пов'язаної з душевними стражданнями,яких зазнав позивач у зв"язку з протиправною поведінкою відповідача, порушення його права власності на його права як споживача, і завдані у зв'язку із цим моральні страждання, вважає, що позивач зазнав моральної шкоди, яку суд визначає у розмірі 5000грн. За таких обставин, суд приходить до переконання, що у даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 25399грн., позов слід задовольнити.

Outcome: partial