Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 02.04.2013 р. працював на посаді начальника відділу майнового страхування Вінницької регіональної дирекції ПАТ «СГ «ТАС», проте наказом № 610-К від 24.09.2013 року був звільнений з посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним та необґрунтованим, оскільки пов'язує його виключно з наявним конфліктом з директором Вінницької регіональної дирекції ПАТ «СГ «ТАС». Після конфлікту відносно нього регулярно складалися фальсифіковані акти про відсутність на роботі, на підставі яких його тричі було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган, а саме наказами № 523-СТ від 27.08.2013 року, № 524-СТ від 27.08.2013 року та № 525-СТ від 28.08.2013 року, з якими він теж не погоджується та вважає їх протиправними і такими, що підлягають скасуванню. Так, позивач вказує, що виконував роботу сумлінно, дисципліни не порушував, прогулів не вчиняв, а працював в порядку, який йому повідомили при прийнятті на роботу. При цьому за складеними актами про порушення трудової дисципліни в нього не було витребувано належним чином пояснень, складені акти про відмову від надання пояснень також складені з порушеннями, оскільки він не мав змоги ознайомитись зі змістом зафіксованих порушень. Зі змістом інформації, викладеної в актах про відсутність його на робочому місці також не згоден. Крім цього, такими діями йому було завдано моральної шкоди, оскільки незаконно втратив роботу та до цього часу не працює, перебуває в роздратованому стані та втратив душевний спокій, завдану протиправними діями відповідача шкоду оцінює на суму 5 000 грн. Тому, враховуючи також заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 33 - 34) позивач просить скасувати наказ про його звільнення та поновити його на роботі, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення його на роботі, скасувати накази про застосування до нього дисциплінарних стягнень та стягнути на його користь завдану моральну шкоду в сумі 5 000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили позов задовольнити в зв'язку з безпідставним притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності та звільненням з порушенням діючого законодавства про працю, згідно наданих письмових пояснень (а.с. 181 - 183). Наголосивши на тому, що дисциплінарні стягнення викликані виключно конфліктом з директором Вінницької регіональної дирекції ПАТ «СГ «ТАС», оскільки як до конфлікту, так і після нього, позивач виконував свою роботу однаково та без змін, та не перебуваючи на робочому місці він продовжував виконувати роботу, оскільки залучав нових клієнтів. Та про відсутність на робочому місці він усно повідомляв директора чи інших працівників, які були в той час на робочому місці, та й за його посадовою інструкцією він не повинен весь час перебувати на робочому місці, оскільки має шукати нових клієнтів. Крім цього, відповідачем також була порушена процедура накладення дисциплінарних стягнень, деякі акти надавались йому для ознайомлення вже після накладення дисциплінарних стягнень, а деякі надані йому акти відрізняються від тих, які надав суду відповідач. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову в повному обсязі, згідно письмових заперечень (а.с. 35 - 38), вважаючи, що притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення було здійснено з повним дотриманням законодавства, так графік роботи було визначено не Правилами внутрішнього трудового розпорядку, а відповідним наказом, з яким було ознайомлено позивача, про відсутність позивача на робочому місці складалися акти безпосередньо у Вінницькій регіональній дирекції та направлялися до м. Києва, письмові пояснення вимагалися від позивача шляхом отримання електронних листів від директора з персоналу з центрального офісу, які позивач відмовлявся отримувати, одночасно з електронними листами, позивачу також надсилались такі листи поштою. Відмови позивача отримувати такі вимоги або знайомитися з ними фіксувалися відповідними актами. Крім цього, пояснили, що у відповідача не створювалась первинна профспілкова організація та відповідно немає профспілкового комітету, тому звільнення позивача не потребувало такого погодження. Допитані в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача свідки пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] пояснила, що також працює начальником відділу страхування Вінницької регіональної дирекції ПАТ «СГ «ТАС», частину робочого часу вона проводить на робочому місці, іншу частину часу шукає нових клієнтів, при цьому у випадку роботи за межами офісу вона має усно повідомити когось, хто є в цей час у офісі, оскільки в них встановлено правило обов'язкового перебування в офісі хоча б одного працівника. Претензій до такої роботи до неї ніхто не має, пояснень не вимагає. Пам'ятає, що за її присутності складався акт про відсутність позивача на робочому місці, хоча вона повідомляла, що в той день вона перебувала з ним по робочим питанням в банку, чи повернувся в той день позивач на робоче місце не пам'ятає. При цьому при прийнятті на роботу їй звертали увагу, що вона не повинна бути весь час на робочому місці, а потрібно шукати клієнтів. Свідок Вєтошкін Д.В. повідомив, що мав декілька зустрічей з позивачем як представником страхової компанії щодо страхових пропозицій, зустрічались 03.09.2013 року та ще здається 05.09.2013 року, з питань перевірки фактів його зустрічей з [PERSON] до нього ніхто не звертався. Свідок [PERSON] також пояснив, що двічі зустрічався з позивачем, а саме 30.08.2013 року в другій половині дня та 16.09.2013 року в першій половині дня з приводу пропозицій [PERSON] застрахувати майно фірми, яку він представляє, ніяких листів від страхової компанії щодо перевірки таких зустрічей він не отримував. Допитані в судовому засіданні за клопотанням сторони відповідача свідки пояснили наступне. Директор Вінницької регіональної дирекції ПАТ «СГ «ТАС» [PERSON] пояснив, що в їхньому офісі встановлений відповідний графік робочого часу, в кожного є своє робоче місце, позивач не дотримувався режиму робочого часу, про що складали відповідні акти, копії актів вручались членами комісій, від пояснень позивач відмовлявся, про що теж складалися акти, накази складати акти давав він, та самі акти складались членами комісії, він підписував лише один із цих актів. Та при виплаті позивачу заробітної плати було відповідно перераховано її розмір в зв'язку з прогулами. Заступник начальника служби підтримки Вінницької регіональної дирекції ПАТ «СГ «ТАС» [PERSON] пояснила, що акти щодо позивача складалися в зв'язку з відсутністю його на робочому місці, всі дії позивача фіксувалися відповідними актами, зміст яких вона підтверджує, оскільки всі працівники мають бути на робочому місці, чому позивача не було на робочому місці, їй не відомо, при цьому можна відлучатися на зустрічі з клієнтами, але треба повідомити директора, заступника або її, або повідомити в телефонному режимі. Свідок [PERSON], яка теж працює в Вінницькій регіональній дирекції ПАТ «СГ «ТАС», повідомила, що при відлученні з робочого місця потрібно повідомити про це директора, а в разі його відсутності, іншого керівника. Відсутність позивача на робочому місці фіксували актами, чому його не було на робочому місці, їй не відомо. Заслухавши позицію позивача та його представника, представників відповідача, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов необхідно задовольнити частково з наступних підстав. Так, згідно наказу № 190-К від 01.04.2013 року позивача було прийнято на роботу до ПАТ «СГ «ТАС» на посаду начальника відділу майнового страхування Вінницької регіональної дирекції. Та згідно посадової інструкції начальника відділу майнового страхування, останній здійснює пошук потенційних партнерів та клієнтів в регіоні, проводить переговори з потенційними клієнтами та укладає договори старування в межах встановлених лімітів із закріплених видів страхування, при цьому має виконувати планові показники регіонального підрозділу із закріплених видів страхування (п.п. 2.3, 2.4, 7.1). Згідно наказу № 869-К від 28.12.2006 року встановлено єдиний режим роботи в офісі, з яким позивача було ознайомлено лише 02.09.2013 року, а згідно акту від 27.08.2013 року - ознайомлено 27.08.2013 року (а.с. 176 - 178). Згідно наказу № 523-СТ від 27.08.2013 року позивачу було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме відсутності на роботі 13.08.2013 року без поважних причин менше як 3 години протягом робочого дня та 14.08.2013 року більше 3 годин протягом робочого дня (а.с. 59). 13.08.2013 року було складено акт про відсутність позивача на робочому місці протягом 45 хв., зі звороту якого зазначено, що позивач відмовився від ознайомлення з даним актом. Та 14.08.2013 року було складено акт про відсутність позивача на робочому місці з 11.40 год. до 15.32 год. та з 16.00 год. до 18.00 год., який містить незасвідчені виправлення та зі звороту зазначено, що позивач відмовився від ознайомлення з даним актом (а.с. 43 - 45). Згідно наказу № 524-СТ від 27.08.2013 року позивачу було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме відсутність на роботі 16.08.2013 року, 19.08.2013 року, 20.08.2013 року без поважних причин менше як 3 години протягом робочого дня та 15.08.2013 року більше трьох годин сумарно протягом робочого дня (а.с. 60). 15.08.2013 року було складено акт про відсутність позивача на робочому місці, який також містить незасвідчені виправлення та зі звороту зазначено про відмову позивача від ознайомлення з даним актом. 16.08.2013 року, 19.08.2013 року, 20.08.2013 року також були складені акти про відсутність позивача на робочому місці та його відмову від ознайомлення з даними актами (а.с. 46 - 49). Згідно наказу № 525-СТ від 28.08.2013 року позивачу було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме відсутність на роботі 21.08.2013 року та 22.08.2013 року без поважних причин менше як 3 години сумарно протягом робочого дня, та 27.08.2013 року - більше трьох годин сумарно протягом робочого дня (а.с. 61). 21.08.2013 року та 22.08.2013 року були складені акти про відсутність позивача на робочому місці та його відмову від ознайомлення з цим актом. Та 27.08.2013 року було складено акт про відсутність позивача на робочому місці всього за робочий день протягом 3 год. 27 хв., на якому зазначено позивачем, що він не згоден з викладеними в ньому обставинами (а.с. 51 - 53). При цьому лише 27.08.2013 року позивачу було запропоновано надати пояснення про причини відсутності на робочому місці у дні, за відсутність на роботі протягом яких того ж 27.08.2013 року до позивача було застосовано дисциплінарні стягнення (а.с. 54). Часу відсутності на робочому місці в даному листі не зазначено. Відомості про отримання позивачем даного листа взагалі відсутні. Та цього ж 27.08.2013 року було складено акт про відмову позивача від написання пояснень, з яким ознайомлено позивача лише 28.08.2013 року (тобто вже після застосування дисциплінарного стягнення) (а.с. 57). Та лише 28.08.2013 року позивачу було запропоновано надати пояснення про причини відсутності на робочому місці у дні, за відсутність на роботі протягом яких того ж 28.08.2013 року до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення (а.с. 55). Та часу відсутності позивача на робочому місці в даному листі також не зазначено. Цього ж 28.08.2013 року було складено акт про відмову позивача від підпису про отримання запиту щодо надання пояснень (на якому зазначено позивачем про його складення о 16.28 год.) та акт про відмову позивача від написання пояснень, з яким його було ознайомлено лише 29.08.2013 року (тобто знову вже після застосування дисциплінарного стягнення) (а.с. 56, 58). Після застосування вищевказаних дисциплінарних стягнень 30.08.2013 року також було складено акт про відсутність позивача на робочому місці, який містить незасвідчені виправлення, та з яким його було ознайомлено лише 02.09.2013 року, та такі ж акти від 03.09.2013 року, 05.09.2013 року, 11.09.2013 року, 12.09.2013 року, 16.09.2013 року, 19.09.2013 року, 20.09.2013 року, 23.09.2013 року, зі звороту яких зазначено про відмову від ознайомлення позивача з даними актами (а.с. 62 - 72). На вказані акти позивачу направлялись листи з проханням надати пояснення про причини відсутності на роботі, та складались акти про їх отримання позивачем і його відмову ставити підпис про їх отримання (а.с. 73 - 87). Водночас позивач надавав відповідні пояснення з приводу отриманих листів (а.с. 88 - 92), в яких позивач звертав увагу про відсутність в нього інформації про час відсутності його на робочому місці, а вказано лише дати такої відсутності, та прохання надати більш точну інформацію (а.с. 88 - 92). Та на перевірку вказаної позивачем інформації направлялись відповідні запити з вказівкою надати відповіді до 25 - 26 вересня 2013 року (а.с. 93 - 95). Водночас вже 24.09.2013 року було винесено наказ № 610-К про звільнення позивача з посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України, а саме за відсутність на роботі без поважних причин більше трьох годин сумарно протягом робочого дня 30.08.2013 року, 03.09.2013 року, 05.09.2013 року, 11.09.2013 року, 12.09.2013 року, 16.09.2013 року (а.с. 98). Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази суд звертає увагу, що з огляду на викладене, в діях позивача не вбачається порушень його трудових обов'язків, згідно ст. 139 КЗпП України, та мало місце дотримання трудового розпорядку, реально існуючого на підприємстві, що підтверджено свідками, а саме право відлучатися з робочого місця протягом робочого дня для залучення нових клієнтів. Тобто фактично до позивача було застосовано дисциплінарні стягнення та звільнено за відсутність його на робочому місці, а не на роботі, оскільки невиконання ним своїх трудових обов'язків під час відсутності на робочому місці не доведено. Крім цього при притягненні позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення було допущено порушення порядку застосування дисциплінарних стягнень, а саме ст. 149 КЗпП України, оскільки в позивача була відсутня можливість протягом розумного часу надати пояснення щодо складених відносно нього актів та вплинути на прийняті щодо нього рішення (а саме вони вимагались того ж дня, коли було застосовано стягнення 27.08.2013 року та 28.08.2013 року, та за один повний робочий день до звільнення 24.09.2013 року), при тому, що в позивача була відсутня обґрунтована інформація щодо обставин, за якими він притягується до дисциплінарної відповідальності, не вказувався час відсутності на роботі протягом робочого дня, на що позивач звертав увагу в своїх письмових поясненнях та з огляду на специфіку виконуваної роботи дана інформація мала значення. Крім цього, наявні акти засвідчують не відсутність позивача на роботі, а відсутність його на робочому місці, дані акти не містять посилання на час, коли позивача з ними було ознайомлено та коли він відмовлявся від такого ознайомлення, деякі акти містять незасвідчені виправлення та до часу прогулу включено період обіду. При цьому лише листом позивачу від 20.09.2013 року йому змінено порядок відлучення з робочого місця (а.с. 87) та відповідно лише 20.09.2013 року даним листом йому роз'яснено, що в інших випадках його відсутність на робочому місці буде розцінюватись як самовільне залишення робочого місця без поважних причин. Та за відсутність на робочому місці після 20.09.2013 року позивач до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Отже накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення підлягають скасуванню, оскільки винесені безпідставно та з порушенням порядку застосування дисциплінарних стягнень. Та оскільки позивач підлягає поновленню на роботі, згідно ст. 235 КЗпП України, задоволенню підлягає також вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п. 2 якого середньомісячна заробітна плата у випадку вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Оскільки у серпні 2013 року позивачу було перераховано заробітну плату згідно наказів про застосування дисциплінарних стягнень, а саме вирахувано години відсутності на робочому місці згідно складених актів, для обчислення середнього заробітку слід обрати останні два повні місяці роботи позивача, за які йому здійснено повну оплату, тобто червень і липень 2013 року. Заробітна плата позивача за червень і липень 2013 року для обчислення середнього заробітку склала 4 000 грн., що підтверджується довідкою про його заробітну плату (а.с. 14), та згідно Листа Міністерства соціальної політики України від 21.08.2012 р. № 9050/0/14-12/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік" кількість робочих днів в червні та липні 2013 року становила 41 день, а тому середньоденний заробіток позивача становить 97, 56 грн. Час вимушеного прогулу позивача по день винесення судом рішення включно становить 127 днів, згідно Листа Міністерства соціальної політики України від 21.08.2012 р. № 9050/0/14-12/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік" та Листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік". Тому розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягає до компенсації в сумі 12 390, 12 грн. (97, 56 грн./день*127 днів). Також суд вважає, що діями відповідача позивачу заподіяна і моральна шкода, яка полягала у моральних стражданнях, спричинених порушенням його конституційного права на працю, втраті нормальних життєвих зв'язків у зв'язку з цим, що вимагало додаткових зусиль для організації його життя. Тому відповідно до ст. 237-1 КЗпП України враховуючи характер правопорушення, глибину душевних страждань та позбавлення позивача можливості заробляти собі на життя працею, а також виходячи з вимог розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром відшкодування моральної шкоди є 2 000 грн., а не 5 000 грн. як про те просить позивач. Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн., так як вони підтверджені відповідними документами (а.с. 29 - 32) та з огляду на тривалість такої допомоги, в тому числі складання відповідних клопотань та заяв, відповідають граничним розмірам такої компенсації. Та оскільки позивач, на користь якого задоволено позовні вимоги, як майнового, так і немайнового характеру, звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 487, 20 грн., що становить 243, 60 грн. судового збору щодо вимог немайнового характеру, та 243, 60 грн. мінімального судового збору щодо вимог майнового характеру, виходячи із суми задоволених майнових вимог.

Outcome: partial