Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Апекс-Банк" звернулося до суду із позовом у якому за збільшеними вимогами просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 900 117,87 грн. та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 08 червня 2012 року між ПАТ "Апекс-Банк" та відповідачем було укладено кредитний договір № ФКЛ/080612/1. З урахуванням додаткових договорів до кредитного договору ліміт кредитування встановлено 565 000 грн. зі сплатою 19 % річних з терміном повернення кредиту 05.06.2014 року. На виконання умов кредитного договору [PERSON] відкрито позичковий рахунок № 2203 8 001100032 для видачі кредиту. Факт отримання коштів підтверджується заявами про видачу готівки та виписками з особового рахунку. Борг за кредитним договором позичальником не погашено та станом на 28.01.2015 року його розмір складає 900 117,87 грн., в тому числі заборгованість: по простроченій сумі кредиту 564 615 грн., по процентам - 79 357,84 грн., пеня за прострочення сплати кредиту - 207 778,32 грн., пеня за несвоєчасно сплачені проценти - 16 535,57 грн. та штраф за несвоєчасне повернення кредиту і процентів за користування кредитом - 31 831,14 грн. За клопотанням представника [PERSON] [PERSON] протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.01.2015 року відповідно до положень ст. ст. 34, 36 ЦПК України до участі у справі залучено у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] та долучено до матеріалів справи позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Апекс-Банк", третя особа [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним (а.с. 118-120, 143). За вимогами позову третьої особи [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір № ФКЛ/080612/1 від 08.06.2012 року, укладений між ПАТ "Апекс-Банк" та [PERSON], посилаючись на те, що з останнім з 23 серпня 2007 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі. За умовами кредитного договору банк відкрив позичальнику кредитну лінію з максимальною сумою 565 000 грн. зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 19 % річних. Даний договір виходить за межі дрібного побутового, при цьому вона не надавала згоди на його укладання, у зв"язку з чим просить визнати недійсним спірний правочин з посиланням на ст. ст. 60, 61, 65 СК України та ст. ст. 203, 215 ЦК України, вказуючи, що укладення кредитного договору поставило її сім"ю у вкрай невигідне становище, призвело до погіршення матеріального становища, суперечить її інтересам та порушує її права. В судовому засіданні представник позивача Костюк Ю.М. підтримала позов ПАТ "Апекс-Банк" за збільшеним розміром заявлених вимог та просила відмовити у задоволення позову третьої особи [PERSON], посилаючись на його безпідставність, пояснила, що взяті на себе зобов"язання за кредитним договором відповідачем не виконуються, заборгованість нарахована відповідно до умов договору, [PERSON] заяви про відкликання згоди на укладення вчиненого ним правочину не подавалися; кредитний договір не відноситься до виду угод на які поширюється дія ст. 65 СК України, яка стосується лише питань розпорядження майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім того 08.06.2012 року третя особа із самостійними вимогами [PERSON] надала письмову згоду своєму чоловікові [PERSON] на укладення з ПАТ "Апекс-Банк" кредитного договору, що також спростовує вимоги. Представники відповідача [PERSON], які є представниками третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] [PERSON] та [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову ПАТ "Апекс-Банк" з підстав, викладених у письмових запереченнях, та підтримали позов третьої особи [PERSON] Вислухавши пояснення представників сторін, третіх осіб та третьої особи із самостійними вимогами, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, 08 червня 2012 року між ПАТ "Апекс-Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № ФКЛ/080612/1, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито відкличну відновлювальну кредитну лінію на поточні потреби з лімітом кредитування в сумі 165 000 грн. зі сплатою 19 % річних за користування кредитними коштами строком повернення кредиту до 05.06.2014 року (надалі по тексту - кредитний договір, а.с. 9-14). В подальшому між сторонами укладалися додаткові договори до кредитного договору з додатками до них детального розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і процентної ставки зі складеними графіками погашення платежів, відповідно до яких кредит лімітування збільшено та встановлено у розмірі 565 000 грн. (а.с. 15-29). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За кредитним договором [PERSON] були отримані від позивача наступні грошові кошти: 08.06.2012 року - 73 000 грн., 14.06.20102 року - 16 270 грн., 26.06.2012 року - 16 000 грн., 13.07.2012 року - 59 730 грн., 17.04.2013 року - 366 615 грн. та 08.05.2013 року - 33 000 грн., а всього на загальну суму 564 615 грн., що підтверджується відповідними заявами відповідача на видачу готівки з підписом отримувача коштів та визнано в судовому засіданні представниками відповідача (а.с. 31-36). Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань по даному договору позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення (з дати виникнення простроченої заборгованості по дату погашення простроченої заборгованості включаючи дату погашення). Згідно п. 4.2 кредитного договору, при несвоєчасному погашенні кредиту, процентів за користування кредитом, комісій позичальник сплачує банку штраф в розмірі 5 % від суми непогашеного боргу. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] взяті на себе зобов"язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого позивачем, відповідно до умов кредитного договору станом на 28.01.2015 року нарахована заборгованість на загальну суму 900 117 грн. 87 коп., яка включає заборгованість: по кредиту у розмірі 564 615 грн., по процентам - 79 357,84 грн., пеню, згідно п. 4.1 кредитного договору за період з 11.06.2014 р. по 11.12.2014 р. за прострочення сплати кредиту - 207 778,32 грн. та за прострочення сплати процентів за період з 11.06.2014 р. по 28.01.2015 р. у розмірі 16 535,57 грн. і штраф, відповідно п. 4.2 кредитного договору за період з 11.06.2014 року по 13.01.2015 року за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користування кредитом в сумі 31 831,14 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Проти заявленої суми заборгованості представники відповідача [PERSON] заперечують з тих підстав, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим та недоведеним, крім того зазначають, що неправомірним є одночасне стягнення штрафу та пені, так як це призводить до подвійної відповідальності, також умови п. 4.2 кредитного договору, яким визначено сплату штрафу у розмірі 5 %, є нікчемними, оскільки суперечать засадам рівності учасників цивільних відносин, є несправедливими та порушує принцип добросовісності. Однак дані заперечення суд до уваги прийняти не може з наступних підстав. В спростування заявленої ціни позову та підтвердження пояснень щодо неправильності нарахувань позивачем боргу за кредитним договором з боку відповідача будь-яких доказів не надано, в тому числі складеного [PERSON] розрахунку заборгованості, який би він вважав вірним та підтвердив заперечення щодо невірності проведених обчислень. Як зазначено вище, пунктом 4.1 кредитного договору обумовлено сплату позичальником банку пені за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань по даному договору від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Пунктом 4.2 кредитного договору визначено сплату позичальником штрафу при несвоєчасному погашенні кредиту, процентів за користування кредитом у розмірі 5 % від суми непогашеного боргу. Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Виходячи з аналізу зазначених правових норм неустойка являється заходом відповідальності, яка включає штраф та пеню, що є різними видами цивільно-правової відповідальності. Отже, одночасне стягнення пені та штрафу за порушення боржником грошового зобов"язання не суперечить нормам чинного законодавства. Верховном Судом України у цивільній справі № 6-116 цс 13 про стягнення заборгованості за кредитним договором викладено правову позицію про те, що у разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Суду відповідачем також не доведено обставин того, що п. 4.2 кредитного договору є нікчемним з посиланням на ст. ст. 203, 215, 217 ЦК України та ст. ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" із зазначенням, що дані умови договору є несправедливими та порушують принцип добросовісності. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. На час розгляду справи кредитний договір не розривався та не визнавався недійсним, у тому числі щодо окремих його положень. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб"єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. В судовому засіданні встановлено, що на момент укладення кредитного договору [PERSON] погодився з усіма його умовами, що підтверджується підписом відповідача, частково виконував взяті на себе зобов"язання до 19.06.2014 року. Крім того, відповідач не відкликав своєї згоди на укладення кредитного договору, як передбачено положенням п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до норми статті 3 Цивільного кодексу України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства і відповідно до статі 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. За викладених обставин суд вважає, що позов ПАТ "Апекс-Банк" до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, тому підлягає задоволенню. На підтвердження вимог третьої особи про визнання недійсним кредитного договору з посиланням на ст. ст. 60, 61, 65 СК України та ст. ст. 203, 215 ЦК України, [PERSON] надала суду свідоцтво про шлюб з якого убачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 2007 року (а.с. 121). В спростування заявлених вимог третьої особи представником ПАТ "Апекс-Банк" суду надана письмова згода [PERSON] від 08.06.2013 року на укладення кредитного договору у розмірі 165 000 грн. її чоловіком [PERSON] в формі кредитної лінії з терміном повернення кредиту 05.06.2014 року зі сплатою процентів з розрахунку 19 % річних та із зазначенням інших умов договору в сумі і на умовах на його розсуд, а також на укладення будь-яких додаткових договорів до вищевказаного кредитного договору у сумі та на умовах на розсуд [PERSON] У цій же письмовій згоді [PERSON] зазначила про те, що договір укладається її чоловіком в інтересах сім"ї , його укладення відповідає їхньому спільному волевиявленню, зміст ст. ст. 60-65 Сімейного кодексу їй відомий (а.с. 150). Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу України. Відповідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Разом з тим, суд вважає, що у вищевказаних правовідносинах посилання [PERSON] на положення Сімейного кодексу України є безпідставними, оскільки відповідно до норми ст. 65 СК України згода другого з подружжя необхідна саме при розпорядженні майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, а оспорюваний кредитний договір не є договором щодо розпорядження спільним сумісним майном подружжя і на час його укладення позичальник [PERSON] не розпоряджався спільним сумісним майном подружжя. Кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов"язків для другого подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору, відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України. Враховуючи зазначене підстави для задоволення позову третьої особи відсутні. Отже, за викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ "Апекс-Банк" знайшли своє підтвердження в судовому засіданні тому підлягають задоволенню, у задоволенні вимог третьої особи [PERSON] слід відмовити у зв"язку з їх безпідставністю. Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сплачений останнім судовий збір в сумі 3 654 грн.

Outcome: approved