Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Кременчуцький міжрайонний екологічний прокурор звернувся з до суду в інтересах держави в особі Державного агенства земельних ресурсів, Державної інспекції сільського господарства України до Золотоніської районної державної адміністрації Черкаської області, [PERSON] про визнання незаконним розпорядження Золотоніської районної державної адміністрації та визнання недійсним державного акту на право власності на землю, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що розпорядженням Золотоніської РДА від 24.10.2008 року № 547 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,21 га у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Дмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. На підставі цього розпорядження [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 199519, зареєстрований у Державному земельному кадастрі 18.11.2008 року. Так як частина земельної ділянки площею 1,2101 га, яка передана у власність [PERSON] знаходиться в межах прибережної захисної смуги і відноситься до земель водного фонду, а тому у відповідності до ст., ст. 83,84 ЗК України не може передаватися до у приватну власність, то прокурор звернувся до суду із вищезазначеним позовом. У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги повністю, наполягав на їх задоволенні та просив суд визнати незаконним розпорядження Золотоніської райдержадміністрації від 24.10.2008 року № 547 у частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,3609 га у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Дмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий [PERSON] та зобов`язати її повернути земельну ділянку до власності держави та стягти з відповідачки судові витрати, посилаючись на доводи, вказані у позовній заяві та на письмові докази, що долучені до матеріалів справи. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про дату, час та місце судового розгляду ставились до відому належним чином. Так як у справі достатньо матеріалів про права та обов`язки учасників процесу, суд заслухавши думку прокурора, проводить розгляд справи за відсутності відповідачів - заочно. Суд, заслухавши пояснення прокурора та дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з розпорядження голови Золотоніської РДА від 24.10.2008 року № 547 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, площею 1,21 га, в адміністративних межах Дмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області для передачі у приватну власність [PERSON]. На підставі вказаного розпорядження відповідачу [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 199519, зареєстрований державним земельним кадастром 18.11.2008 року. Відповідно до Акту встановлення факту знаходження земельних ділянок в мкжах 100-метрової зони від позначки 81 метр в Балтійській системі вмсот та визначення площ кожної земелної ділянки , які ввійшли до 100-метрової зони від висотної позначки від 04.05.2012 року було встановлено, що земельна ділянка площею 1,2101 га, що належить [PERSON] повністю ввійшла до 100 метрової зони прибережної смуги. Як вбачається з листів управління містобудування та архітектури Черкаської області за вих. № 831/01-01-29 від 25.10.2013 року, державного управління охорони навколишнього природного середовища у Черкаській області за вих. № 2254/07 від 19.04.2013 року, акту перевірки від 27.03.2012 року та встановлено вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.03.2014 року по кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України, який набрав законної сили, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність відповідачці управлінням державного управління охорони навколишнього природного середовища у Черкаській області не погоджувся та спірна земельна ділянка повністю входить до прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища річки Дніпро та відноситься до земель водного фонду. За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (тут і надалі у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина друга статті 3 ВК України визначала, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Як випливає зі змісту статті 59 ЗК України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча у ч. 1 ст. 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини 4 статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Так, згідно зі статтею 61 ЗК України статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації (частина 3 статті 60 ЗК України). Крім того, за положеннями частини четверто статті 88 ВК Україн (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Згідно із пунктом 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50-54 Законом України "Про землеустрій". Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них". Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Відповідно до статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про місцеві державну адміністрації" - розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-171цс14 номер в ЄДРСР 41384790. Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що земельна ділянка площею 1,2101 га, що належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 199519 належить до земель водного фонду, а тому її передача у приватну власність не відповідає вимогам ст., ст. 83, 84 ЗК України. За таких обставин позовні вимоги прокурора суд задовольняє у повному обсязі. Так як позовні вимоги задоволені повністю, то суд на підставі ст. 88 ЦПК України стягує з відповідачки на користь держави судові витрати. На підставі зазначеного та

Outcome: approved