Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 листопада 2019 року звернувся до суду з позовом з подальшим уточненням позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив зобов`язати [PERSON] , усунути перешкоди у його користуванні кімнатою [ADDRESS] шляхом його зобов`язання перенести належні йому дві шафи з коридору загального користування; зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у його користуванні кімнатою [ADDRESS] шляхом її зобов`язання перенести належну їй шафу з коридору загального користування, посилаючись на вимог ст. 177 ЖК України, ст. 391,396 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог позивач послається на те, що в спільному користуванні мешканців кімнат 310-312 в гуртожитку знпходиться коридор , в якому відповідачі розташували належні їм шафи, де зберігають власні речі. Вказані три шафи є великогабаритними, займають більше половини простору у коридорі, через що йому, 90-річному інваліду першої групи, доводиться буквально протискатися вздовж стіни, щоб потрапити до своєї кімнати. Він неоднарозово звертався до сусідів з проханням перенсети шафи у інше місце, проте йому було відмовлено. Також він намагався вирішити це питання через виконком ММР та ЖЕК. ТОВ "Перша Миколаївська управляюча компанія" у відповідь на його звернення надала відповідачам попередження про необхілність прибрати їх особситі речі зі спільного коридору, проте відповідачі продовжують порушувати його права. Протокольною ухвалою суду від 03.12.2020 року судом прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] , до [PERSON] про усунення перешкод в корситуванні житловим приміщеням, в якому просить зобов`язати [PERSON] усунути йому перешкоди у користуванні кімнатою № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] шляхом його зобов`язання звільнити коридор та балкон загального користування від належної йому електричної плити, особистих речей та ящиків з харчами. 19 березня 2021 представник відповідача за зустрічним позовом надав суду відзив на зустрічну позовну заяву. Ззаначив, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження його прав на користування спільним коридором з боку [PERSON] . Представник позивача адвокат Алєйнік В.А. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позові підстав. Зазначив, що спірні шафи перешкоджають позивачу, який є інвалідом першої групи та особою похилого віку, належно користуватися своїм житлом, розміщені у приміщенні спільного корситування без згоди усіх користувачів. Заперечив проти задоволення зустрічного позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідачка [PERSON] просила в позові відмовити, зустрічний позов вирішити на розсуд суду. Зазначила, що спірні шафи встановлені у коридорі спільного користування вже тривалий час, оскільки вона проживає у житловій кімнаті, площею 9 кв.м., і відсутня технічна можливість розмістити там зайві меблі. При цьому вказані шафи не заважають жодним чином позивачу, вони не виходять за ширину дверних отворів, отже вільному пересуванню коридором не заважають. Позивач також розмістив у спільному коридорі свою електроплитку, зберігає в коридорі та на балконі свої речі незрозумілого призначення, ящики з продуктами. Вона, хоча це їй заважає, не заперечує проти цього, розуміючи складі умови їх проживання в гуртожитку, а також враховує, що позивачу 92 роки, він інвалід, вже не в повному обсязі розуміє наслідки своїх дій, отже вона жаліє та допомагає йому, чим може. Відповідач [PERSON] просив в позові відмовити. При цьому зазначив, що якщо суд прийде до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, то він не заперечує проти відмови і у задоволенні його зустрічного позову, адже він готовий терпіти незручності з боку сусіда з огляду на його похилий вік . Якщо ж його буде зобов`язано прибрати з коридору його шафи, тоді просить суд вирішити його позов по справедливості та також зобов`язати [PERSON] прибрати свої речі з коридору та балкону. Також зазначив, що спірні шафи встановлені ним у коридорі спільного користування вже давно, оскільки він проживає у житловій кімнаті, площею 11 кв.м., і відсутня фізична можливість збергати там речі. При цьому зауважив, що вказані шафи розміщені вздовж стіни досить широкого коридору не заважають жодним чином позивачу у вільному пересуванню коридором, місце для прозоду відповідає ширині дверних пройомів. Позивачу 92 роки, йому хтось порадив, що якщо він посвариться з сусідами та буде писати усюди скарги, то у виконкомі йому дадуть швидко окрему квартиру. Вони з сусідом завжди жили мирно, хоча він сам потерпає від розміщеного [PERSON] "хламу" на коридорі та балконі, проте всі мають розуміти такі умови їх спільного проживання в гуртожитку, тому робити дідусеві-інваліду якісь зауваження чи сваритися з ним ніхто і не намагається. Суд, вислухавши відповідачів, представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач [PERSON] , 1928 року народження, інвалід першої групи, який потребує постійного стороннього догляду, але проживає сам, є наймачем койко-місця та займає в цілому кімнату [ADDRESS] . Зареєстрований за вказаною адресою. Перебуває під 589 чергою у першочергових списках на отримання житла відповідно до рішення виконкому ММР від 13.11.2003 року. [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 04.08.2011 року є власником житлової кімнати № [NUMBER] по [ADDRESS] , житловою площею 11,5 кв.м., загальною площею 25,7 кв.м. Як вбачається з матеріалів справи, в 07.05.2010 року мешканцями кімнат 310-312 вказаного гуртожитку було переобладано допоміжні приміщення в гуртожитку, на що позивач надава свою згоду, і ці три кімнати фактично утворюють відокремлений блок, де розташовано три кімнати та місця загаьного користування, в тому числі спільний коридор, кухня, балкон тощо. Матеріалами справи підтверджується , що позивач [PERSON] звертався до ТОВ "Перша Миколаївька управляюча компанія" у 2020 році .За результатами обстеження місць загального користування було складені Акти від 25.06.2020 та 28.10.2020 та видано попередження 25.06.2020 року мешканцям кімнат № [NUMBER] та № [NUMBER] . З мешканцями гуртожитку проведена бесіда щодо питання правил користування допоміжними приміщеннями та питання знайти порозуміння в сусідських відносинах. Встановлено, що в місцях загального користування розташовано: навпти кімнати 310 електрична плита, навпроти кімнати 311 - шафа, навпрти кімнати 312 - шафи дві , на балконі речі та ящики з продуктами мешканця кімнати 310. Також [PERSON] до зустрічного позову додано фотографії спірних місць загального користування , з яких вбачається дійсне місце розташування спірних шаф, електроплитки та речей на балконі. З наданих фото також вбачається, що ширина коридору спільного користування з урахуванням розміру розташованих шаф становить від 77 см до 85 см, при цьому спірні шафи не виступають за межі дверних пройомів Суд, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обовязок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своєму чи на іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Частиною 1 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до 396 ЦК України , особа , яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Зазначене право власника чи законного користувача майна здійснюється шляхом пред`явлення негаторного позову про захист порушеного права, при цьому, предметом негаторного позову може бути вимога користувача, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. В свою чергу, підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. З огляду на зазначене, право законног користувача майна має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Правом на негаторний позов володіють власник, а також титульний володілець, що володіють річчю, але позбавлені можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Як відповідач виступає особа, що своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності (права титульного володіння). Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення порушень, не з`єднаних з позбавленням володіння. Підставою негаторного позову є обставини, що обґрунтовують право позивача на користування і розпорядження майном, я також підтверджують, що поведінка третьої особи створює перешкоди у здійсненні цих правомочностей. Відповідно до ДБН України " Будинки і споруди . ЖИТЛОВІ БУДИНКИ. ОСНОВНІ ПОЛОЖЕННЯ " ДБН В.2.2-15-2005, затв. Наказ Держбуду України від 18.05.2005 N 80 п. 2.10 Ширина коридору в житлових будинках між сходами чи торцем коридору і сходами повинна бути не менше: при довжині коридору до 40 м - 1,6 м, понад 40 м - 1,8 м. Пункт 2.30 Ширина підсобних приміщень квартир повинна бути не менше: кухні - 1,8 м; передпокою - 1,5 м; коридорів, що ведуть до житлових кімнат, - 1,1 м. Загальна формула принципу змагальності закріплена в ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої, вказується положення, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності цивільного судочинства виходить з аксіоми: «доводить той, хто заінтересований». Адже саме сторони позивач і відповідач у позовному процесі несуть основний тягар доказування. Сторони є основними суб`єктами доказування, їм в силу власної зацікавленості і обізнаності про обставини справи найлегше надати докази або вказати на них. У непозовних провадженнях обов`язок доказування покладений на заявника та інших заінтересованих осіб. Суд при цьому повинен незалежно, об`єктивно і неупереджено здійснювати керівництво процесом, роз`яснювати особам, що беруть у ньому участь, процесуальні права і обов`язки, сприяти їм у реалізації їх прав. Захищене статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду. Принцип диспозитивності закріплений в ст.13 ЦПК України, відповідно до якої, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених Кодексом. Тобто, учасник справи самостійно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Основу принципу диспозитивності становлять можливість всіх заінтересованих осіб (позивача, відповідача, третіх осіб, представників сторін та інших учасників процесу) вільно, за своїм розсудом упорядковувати свої відносини. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується повагою інтересів іншої сторони. Єдиною підставою заявленого позову було розташування спірних шаф та електроплитки та ящиків у коридорі спільного користування, проте належних та допустимих доказів наявності перешкод у належному та вільному користуванні своїми житловими кімнатами позивачі суду не надали, відповідних клопотань про проведення експертизи не заявляли. Листи ТОВ "Перша Миколаївська управляюа компанія" не є допустимим доказом того, що спірні меблі призводять до наявності перешкод у користуванні житлом сторі. Цими листами достовірно встановлюється лише сам факт розташування спірних шаф та електроплитки у коридорі спільного користування, що відповідачами і не оспорювалося, проте не встановлено ні ширини спільного коридору, ні займаної спірними меблями площі місць загального користування. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновками експертів. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України с уд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд констатує і те, що, звертаючись з приведеним первісним позовом [PERSON] та з зустрічним позовом [PERSON] не надали доказів того, що спірні меблі створюють перешкоди у користуванні належними позивачам житловими кімнатами та місцями загального користування у гуртожитку, адже позовні вимоги заявлені щодо усунення перешкод у користування саме житловими кімнтами. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачі не надали суду будь-яких належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, викладені у первісній та зустрічній позовних заявах. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAIN; № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed