Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], якою після зменшення позовних вимог, просило стягнути з них на користь цього банку заборгованість за кредитним договором №13 від 21 червня 2010 року, яка станом на 18 жовтня 2016 року складає 6760 гривень 04 копійки, з яких: 2456 гривень 44 копійки - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2016 року; 3469 гривень 95 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати відсотків за користування кредитом з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2016 року; 335 гривень 16 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період 02 листопада 2010 року по 17 жовтня 2016 року; 498 гривень 49 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати відсотків за користування кредитом за період з 01 жовтня 2010 року по 17 жовтня 2016 року. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 06 січня 2017 року для розгляду справи по суті сторони не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] подав заяву якою просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] не зявилась, причини неявки суду не повідомила. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та відповідачів, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась. Позиція представника позивача полягала в тому, що між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту. З метою забезпечення виконання зобовязання з повернення [PERSON] кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, був оформлений договір поруки від 21 червня 2010 року (між банком, [PERSON] та [PERSON]. І оскільки [PERSON] свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом у строки встановлені договором, належним чином не виконав, у банка виникло право вимоги боргу не тільки з [PERSON], а й з [PERSON] у солідарному порядку, при цьому з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних. А оскільки відповідач погасив (шляхом оплати) заборгованість по кредиту та проценти за користування кредитом, банк має право стягнути з відповідача інфляційні нарахування та три проценти річних за несвоєчасну сплату кредиту та процентів за користування ним. Відповідач [PERSON] подав заяву про безумовне і добровільне визнання позовних вимог в повному обсязі. Також зазначив, що правові наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі, їх розяснення з боку суду не потребує. Позиція відповідача [PERSON] суду не відома, оскільки будь-яких заперечень та/або доказів в обгрунтування своїх заперечень, вона суду не подавала. Але суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: [PERSON], 21 червня 2010 року звернувся до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (надалі за текстом АТ «Ощадбанк»), із кредитною заявкою, якою просив надати йому кредит у розмірі 30000 гривень на споживчі цілі (а.с.19-20,28,29-31,32,33-39,49-50). Того ж дня, 21 червня 2010 року, [PERSON] та АТ «Ощадбанк», уклали кредитний договір № 13, за яким банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит на споживчі цілі у розмірі 30000 гривень строком на 120 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 21 червня 2020 року. А [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути кредит, а також сплатити проценти в розмірі 26% річних за користування кредитом, шляхом щомісячного погашення кредиту рівними частинами в сумі 250 гривень та процентів у сумах та у час, визначений графіком (а.с.10-16). На підставі вказаного договору, [PERSON], 21 червня 2010 року отримав 30000 гривень (а.с.48). Також 21 червня 2010 року між АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки: №13 (а.с.17-18,19-20,21-22). За яким [PERSON] взяла на себе зобовязання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором №13 від 21 червня 2010 року (а.с.17-18). За даними АТ «Ощадбанк», які враховують усі здійснені [PERSON] оплати, свої зобовязання за кредитним договором №13 від 21 червня 2010 року [PERSON] станом на 24 березня 2016 року, своєчасно та у повному обсязі згідно графіку, він не виконав (а.с.5-9,73-78). Через що у нього утворився борг, і саме тому 24 березня 2016 року АТ «Ощадбанк» звернувся до [PERSON], а також до [PERSON] з вимогою щодо повернення у достроковому порядку не тільки прострочених до сплати сум боргу, а повернення тієї частини кредиту, строк сплати якої за договором і графіком не настав. Зокрема, банк просив сплатити йому борг у розмірі 28586 гривень 08 копійок, з яких: 6250 гривень - це частина кредиту строк повернення якої згідно графіку настав, але кредит не сплачено, 12750 гривень - це частина кредиту, строк сплати якої за графіком не настав, але вимогу про її сплату заявлено банком у достроковому порядку, 9586 гривень 08 копійок - це проценти за користування кредитом, строк сплати яких згідно графіку настав, але вони не були оплачені (а.с.23-24,25-26). А 01 серпня 2016 року АТ «Ощадбанк» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] та [PERSON], яким просив стягнути заборгованість за кредитним договором № 13 від 21 червня 2010 року, яка станом на 18 жовтня 2016 року склала 36963 гривні 08 копійок (а.с.2-4,116-117). Проте у зв`язку із задоволенням [PERSON] частини позовних вимог у процесі розгляду справи, АТ "Ощадбанк" змінив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] залишок заборгованості за кредитним договором №13 від 21 червня 2010 року, яка станом на 18 жовтня 2016 року складає 6760 гривень 04 копійки, з яких: 2456 гривень 44 копійки - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2016 року; 3469 гривень 95 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати відсотків за користування кредитом з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2016 року; 335 гривень 16 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період 02 листопада 2010 року по 17 жовтня 2016 року; 498 гривень 49 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати відсотків за користування кредитом за період з 01 жовтня 2010 року по 17 жовтня 2016 року. Із встановлених обставин вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач [PERSON] споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником у зобовязанні, не тільки отриманого ним кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а й інфляційних нарахувань та трьох процентів річних на суму несплаченої своєчасно заборгованості за кредитом та процентами за його користування. Поряд з цим, із встановлених обставин також вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та відповідачами [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання зобовязання, в яких позивач виступає кредитором, а вказаний відповідач поручителем, та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора на отримання виконання вказаного зобовязання боржника у повному обсязі поручителем. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: В силу положень пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права та основні обовязки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності. Зокрема, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1054 Цивільного Кодексу України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у строки та порядку, передбаченому договором. Так, 21 червня 2010 року [PERSON] та АТ «Ощадбанк» уклали договір про надання споживчого кредиту (кредитний договір) №13, за яким банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит у розмірі 30000 гривень, а [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором, у тому числі і графіком сплати (а.с.10-11,12,13,14,15,16). Факт належного виконання кредитодавцем зобовязання з видачі кредиту у розмірі 30000 гривень [PERSON] підтверджується меморіальним ордером №1 від 21 червня 2010 року (а.с.48), який також свідчить і про те, що кредит у розмірі 30000 гривень, отримав саме останній. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Сторони договору встановили, що кредит надається позивачем строком на 120 місяців на споживчі цілі з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 21 червня 2016 року (пункт 1.2. кредитного договору), при цьому позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (у розмірі 26 % річних) (пункт 1.1. кредитного договору) згідно графіку (а.с.10-11). Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). З огляду на надані позивачем розрахунки, які враховують здійснені [PERSON] оплати, останній дійсно порушив взяті на себе за кредитним договором (частиною якого є графік сплати платежів) зобовязання, оскільки не виконав обовязку щодо своєчасного та повного повернення взятого ним кредиту та сплати процентів за його користування згідно графіку (а.с5-9,73-78,116-117). При цьому таке порушення він допустив білше ніж три календарних місяці підряд. Внаслідок чого, і суд з цим погоджується, станом на 18 жовтня 2016 року у [PERSON] виникла заборгованість перед АТ «Ощадбанк», яку цей банк отримав право вимагати сплатити. У тому числі, в силу положень пункту 3.4. кредитного договору (а.с.10-16), і право вимагати повернення всієї суми наданого кредиту у достроковому порядку. Тобто банк дійсно отримав право вимагати у [PERSON], а у останнього обов`язок сплатити АТ "Ощадбанк"не тільки прострочену суму боргу по кредиту, а й суму тієї частини кредиту, строк повернення якої ще не настав згідно графіку, а також не сплачені згідно графіку проценти за користування кредитом. А це зокрема такі грошові кошти: 11750 гривень борг по кредиту строковий у період з 21.06.2010 року по 18.07.2016 року; 7250 гривень борг по кредиту прострочений у період з 03.03.2014 року по 18.07.2016 року; 242 гривні 95 копійок сума несплачених строкових відсотків по кредиту за період з 01.07.2016 року по 18.07.2016 року; 11232 гривні 75 копійок сума несплачених прострочених відсотків за користування кредитом у період з 01.04.2016 року по 18.07.2016 року (а.с.1-4). Проте судом встановлено, і [PERSON] проти цього не заперечував, що станом на дату прийняття рішення судом, вимоги банку у вказаній частині були задоволені ним у добровільному порядку (а.с.112). Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. А з огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. На цей випадок, АТ «Ощадбанк» та [PERSON] у кредитному договорі №13 від 21 червня 2010 року у пункті 5.1. передбачили, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань за цим договором, вони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених у цьому договорі та чинним законодавством України. А тут суд враховує, що чинним законодавством України, зокрема положеннями частини 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тож враховуючи викладене та оскільки [PERSON] прострочив виконання взятого на себе грошового зобовязання за кредитним договором №13 від 21 червня 2010 року, а АТ «Ощадбанк», як кредитор заявив вимогу про сплату йому боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за вказаний ним період прострочки, така вимога є обґрунтованою. Такого висновку суд дійшов з огляду на вказані вище норми матеріального права і положення кредитного договору, а також з огляду на правильність здійснених позивачем розрахунків індексу інфляції та трьох процентів річних за якими на користь банку слід присудити 6760 гривень 04 копійки, з яких: 2456 гривень 44 копійки - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2016 року; 3469 гривень 95 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати відсотків за користування кредитом з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2016 року; 335 гривень 16 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період 02 листопада 2010 року по 17 жовтня 2016 року; 498 гривень 49 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати відсотків за користування кредитом за період з 01 жовтня 2010 року по 17 жовтня 2016 року (а.с.73-78). Також суд констатує, що він врахував положення частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» якими передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Але відзначає, що за своєю правовою природою інфляційні нарахування та три проценти річних не являються ні пенею ні штрафом, на що звернув увагу і Верховний Суд України у своїй постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом комунального підприємства "Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг". Тож враховуючи викладене, суд приймає визнання позовних вимог відповідачем, оскільки вважає, що таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб у тому числі його поручителя. Таким чином, підлягають задоволенню у повному обсязі позовні вимоги АТ «Ощадбанк» щодо стягнення з [PERSON] боргу розмірі 6760 гривень 04 копійки, з яких: 2456 гривень 44 копійки - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2016 року; 3469 гривень 95 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати відсотків за користування кредитом з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2016 року; 335 гривень 16 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період 02 листопада 2010 року по 17 жовтня 2016 року; 498 гривень 49 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати відсотків за користування кредитом за період з 01 жовтня 2010 року по 17 жовтня 2016 року. Виходячи із системного тлумачення статей 546-548 ЦК України виконання основного зобовязання у тому числі такого, що виникає із договору (а тому і кредитного зобовязання зокрема), може забезпечуватись письмовим договором поруки. З огляду на положення статей 553 та 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, тому у випадку порушення зобовязання боржником, поручитель відповідає перед кредитором частково або у повному обсязі, залежно від того, що передбачено договором. При цьому, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вже було встановлено судом, 21 червня 2010 року між АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки (а.с.17-18,19-20,21-22). За яким [PERSON] взяла на себе зобовязання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором №13 від 21 червня 2010 року (а.с. 17-18). З огляду на встановлені судом обставини та те, що [PERSON] своєчасно і у повному обсязі свої зобовязання за кредитним договором №13 від 21 червня 2010 року не виконав, а в силу положень частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, суд вважає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача [PERSON] про стягнення з неї у солідарному порядку, заборгованості у розмірі 6760 гривень 04 копійки обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При цьому суд відзначає, що він врахував положення частини 4 статті 559 ЦК України, але констатує, що договором поруки (а.с.17-18) його сторони, зокрема положеннями пунктів 4.2. та 5.4. договору поруки, фактично передбачили припинення договору поруки після спливу трьох років з моменту настання строку виконання зобовязання боржника за кредитним договором, а такі строки не сплили. Отже, позовні вимоги і в частині що стосуються поручителя є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1378 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача з кожного відповідача окремо та пропорційно, оскільки відповідно до положень частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України солідарний обов`язок до судових витрат не застосовується. Тобто по 689 гривень з кожного. Отже,

Outcome: approved