Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), товариства з обмеженою відповідальністю «НОВА СТУДІЯ» (надалі за текстом - відповідач 2), про захист честі, гідності, ділової репутації та визнання недостовірною інформації, зобов'язання вчинити дії. Заявлені позовні вимоги, з урахуванням уточнень, позивач обґрунтовував тим, що на телеканалі 3S.ТV ТОВ «[INFO]» у передачі програми «[INFO]» «[INFO]» від [INFO] р. народний депутат, позафракційний, лідер партії «Громадський рух «Народний контроль», Секретар Комітету Верховної Ради України з питань запобігання та протидії корупції Відповідач 1, сказав таке: «...Просто, наприклад, одне з останніх призначень [PERSON]... А я неодноразово у цій студії розповідав про його дивні призначення, як, наприклад, на керівника внутрішньої служби безпеки податкової: свого однокласника, пана [PERSON], який взагалі підпадає під люстрацію, бо працював у Генеральній прокуратурі. До речі, під час "майдану" - у відділі, який мав слідкувати за тим, як діють правоохоронні органи, тобто "Беркут" у тому числі. По цій людині взагалі треба проводити кримінальні провадження...». При цьому, згідно з п.1, 2 ч. 5 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» та Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 ст.1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 563 Генеральною прокуратурою України було проведено перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами З і 4 ст.1 Закону України «Про очищення влади» щодо позивача та відповідно до Довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», стосовно позивача не застосовуються заборони, визначені частинами 3 і 4 ст.1 Закону України «Про очищення влади». А відтак, поширена в ефірі відповідачем-1 інформація є негативною та недостовірною, такою, що зачіпає суб'єктивні права та законні інтереси позивача. При цьому, позивачу такими діями співвідповідачів завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 100 000 грн. Відповідач 1 позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Надав суду відзив на позов (а.с. 157-164), згідно якого позовні вимоги заперечуються в повному обсязі, мотивуючи тим, що висловлювання Відповідача 1 в ефірі відповідача 2, що зазначено в позовній заяві, є досить неточним та не чітким, що підпадає під визначення понять, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», де постановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. З0 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Позивач про все це знає сам і зазначає це у позовній заяві. А відтак, висловлювання відповідача 2 є оціночними судженнями. Дані висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів та неофіційних термінів, які допускають двояке трактування. Крім того, відзив містить твердження щодо маніпуляції фактами, яку застосовує позивач, адже його ім'я у висловлюваннях відповідач 1 не згадує, та й посада, яку займав позивач, згідно біографічної довідки називається начальник Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України, відповідачем 1 в своїх висловлюваннях не згадувалась. При цьому, не заперечуючи вищенаведене, зазначено, що навіть якщо допустити, що якесь висловлювання з тих, що визначені позивачем як такі, що принижують його честь та гідність, мали місце у прямому ефірі телепередачі, необхідно зважати на те, що позивач на той час був начальником Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України - людиною, яка повинна слідкувати за дотриманням законності працівниками ДФС, тобто, був публічною особою. Не заперечуючи його право на захист, слід зважати на те, що межа захисту публічного діяча повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення політичних питань. А відтак, факт того, що позивач є публічною особою, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідач 2, в своїх письмових запереченнях проти позову позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову, вважаючи, що заявлені позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, через те, що відповідно до чинного законодавства України та враховуючи, що програма «[INFO]» транслюється в прямому ефірі, відповідач 2 не несе відповідальності за розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, принижує честь і гідність громадян (у випадку доведення даних обставин в судовому порядку) і не має можливості спростування її по телебаченню, оскільки не є телерадіоорганізацією. При цьому, межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати, у зв'язку з наведеним, просив в задоволені позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] надав суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача 1 [PERSON] надав суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. У задоволенні позову просив відмовити повністю, зважаючи на те, що предметом позову є оціночні судження, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В судове засідання відповідач 2 не з'явився, явку свого представника не забезпечив, надав суду письмові пояснення, в яких заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просить розглянути справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено наступне. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.07.2016 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків. 25.07.2016 року представником позивача було подано клопотання про прийняття виправленої позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в справі. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року провадження в справі відкрито, справу призначено до розгляду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2018 р., визначено головуючого суддю по справі: Гребенюка В.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.01.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та справу призначено до підготовчого судового засідання у загальному позовному провадженні. 09.02.2018 року відповідачем 2 направлено пояснення по справі (а.с. 130-132). 20.04.2018 р. під час підготовчого судового засідання відповідачем 1 надано відзив на позовну заяву (а.с. 157-164). 20.04.2018 року закінчено підготовчий розгляд справи та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні, та в своїх письмових поясненнях сторони не заперечували, що спірне висловлювання відповідача 1 мало місце під час ефіру програми «[INFO]» «[INFO]» від [INFO] р. Відповідно до ч. 3 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом із цим, ст. 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною 1 ст. 201 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи. Одночасно, відповідно до змісту ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснює, що беручи до уваги положення ст.ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, згідно з ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Судом встановлено, що позивач є публічною особою, до спірного висловлювання займав посаду начальника Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України, що підтверджується ним самим та наданими матеріалами, а відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відігравав важливу роль у діяльності держави, та його дії становлять суспільний інтерес. Також судом враховано обстановку та обставини, за яких позивачем було зроблено спірний вислів та те, що сторони не заперечували, що спірне висловлювання відповідача 1 мало місце під час ефіру програми «[INFO]» «[INFO]» від [INFO] р. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що, даючи згоду на обрання чи призначення на публічну посаду, особа повинна усвідомлювати, що в силу необхідності дотримання принципів публічності, відкритості та підзвітності влади, що закріплені в статтях 3, 6, 19, 57 Конституції України, її посадова і професійна діяльність буде знаходитися під пильним наглядом суспільства. Межі оцінки і критики вчинків, висловлювань чи бездіяльності публічної особи є значно ширшими, ніж такі межі в оцінці звичайної людини. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив Рішення у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Крім того, у зазначеному рішенні Суд також вказує на вищезазначену відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зауважує, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Враховуючи викладене, у зазначеній справі суд погоджується з думкою відповідача 1, що зроблений ним спірний вислів є оціночним судженням, оскільки вислів: «...Просто, наприклад, одне з останніх призначень [PERSON]... А я неодноразово у цій студії розповідав про його дивні призначення, як, наприклад, на керівника внутрішньої служби безпеки податкової: свого однокласника, пана [PERSON], - який взагалі підпадає під люстрацію, бо працював у Генеральній прокуратурі. До речі, під час "майдану" - у відділі, який мав слідкувати за тим, як діють правоохоронні органи, тобто "Беркут" у тому числі. По цій людині взагалі треба проводити кримінальні провадження...» не містить повідомлення про конкретні злочини, як вважає позивач, або повідомлення про факт винності позивача у вчиненні певних злочинів. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд доходить висновку про те, що спірний вислів не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, у ньому містяться оціночні судження відповідача 1 та критика дій позивача, як публічної особи. При цьому, суд погоджується з позицією відповідача 2 щодо того, що програма «[INFO]» транслювалася в прямому ефірі, а відтак, відповідач 2 не несе відповідальності за розповсюдження інформації в програмах публічними особами. А відтак, інформація, яку просить спростувати позивач, є вираженням суб'єктивної думки відповідача 1 та його оціночними судженнями діяльності посадової особи, з огляду на що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п.п. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Оскільки не знайшло свого підтвердження порушення співвідповідачами прав позивача, вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів компенсації за завдану позивачу моральну шкоду задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від основних вимог позивача. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. При ухваленні рішення суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, Верховного Суду (постанови від 18 жовтня 2018 року по справі № 347/1834/15-ц, від 31 січня 2019 року по справі № 607/11104/15-ц, від 16 січня 2019 року по справі №591/3667/16-ц).

Outcome: dismissed