Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

В липні 2015 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в якому,з урахуванням уточнених в ході судового розгляду позовних вимог, просить визнати порушення її прав, свобод та інтересів відповідачем та визнати незаконними дії відповідача щодо відмови обслуговувати її поточний рахунок та повернення банком платежу, що надійшов на виконання рішення суду; поновити її права на обслуговування відповідачем її поточного рахунку № [NUMBER] для цілей надходження і зарахування зарплатних, пенсійних та інших коштів, що надходять на виконання рішень судів; стягнути з відповідача на її користь заподіяну їй моральну шкоду протиправними діями - ненаданням інформації, що стосується її особисто та необхідна їй для захисту її прав, грубими порушеннями її прав, що визначені Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законами України «Про інформацію», «Про захист справ споживачів» - в сумі 3000 грн.; постановити окрему ухвалу суду та направити її до прокуратури для розгляду ознак злочину в діях службових осіб банку, як наслідок зловживання ними службовими повноваженнями, перешкоджання виконанню рішення суду, а також ненадання їй інформації - для розгляду в окремій кримінальній справі. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з січня 1991 року є споживачем фінансових послуг ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Хмельницького обласного управління ПАТ «Ощадбанк», оскільки з 16 січня 1991 р. на її ім'я було відкрито поточний рахунок № [NUMBER] у відділенні Ощадбанку для перерахування зарплатних виплат підприємством «Хмельницькелеваторзернопром». На зазначений поточний рахунок № [NUMBER] в банк періодично надходять суми коштів, що перераховуються структурами Державної виконавчої служби через казначейство на виконання рішень суду на її користь. Кошти зараховувались зі стягненням комісії і коли позивач поставила питання про її повернення як безпідставно утриманої, банк листом від 16.12.2014 року № 16-18/6191 повідомив, що поверне стягнуті комісійні, але при цьому поставив вимогу закрити діючий поточний рахунок та укласти договір на відкриття нового банківського рахунку або ж будь-які операції по цьому рахунку (крім операцій по видачі коштів з рахунку у зв'язку з його закриттям) будуть припинені. Не побажавши закривати рахунок та укладати з банком договір на відкриття нового рахунку, позивач продовжувала надавати його реквізити для виконання рішень судів, однак наприкінці червня 2015 р. з'ясувала, що платіж, який був зроблений ГУПФ України в сумі 283 грн. у червні 2015 р., банком повернуто. 03 липня 2015 р. позивач подала до банку заяву з проханням надати їй офіційну довідку про факт повернення / незарахування у червні 2015 р. на її поточний рахунок коштів, що були перераховані ДВС через управління ПФУ на виконання рішення суду про стягнення на її користь коштів у виконавчому провадженні, а також надати їй матеріали на ознайомлення, що сформовані за її скаргами з приводу відмови обслуговувати її поточний рахунок. У наданні матеріалів на ознайомлення їй було відмовлено, довідки не надано. 10 липня 2015 р. вона знову звернулася до банку з вимогою виконання її вимог, однак безрезультатно. Вважає, що відповідач діяв незаконно, зловживав правом з метою завдати шкоди її правам споживача послуги із зарахування на її рахунок коштів (зарплатних та пенсійних), що надійшли на виконання рішень суду. Протиправними діями службових осіб банку їй спричинено моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях через порушення її конституційних прав, у тому числі на отримання інформації, що стосується її особисто і необхідна їй для захисту її прав. Така поведінка працівників банку призвела до зміни її звичайного способу життя, адже їй довелося неодноразово приходити в банк, втрачаючи час і здоров'я, потерпати від невиконання її законних вимог, нехтування її звернень, перешкод у виконанні рішення суду. Вважає також, що дії службових осіб банку містять ознаки злочину, передбаченого ст. 382 КК України. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги і пояснила, що вона не має обов'язку укладати з банком будь-які договори, тоді як відкритий на її ім'я рахунок має обслуговуватись, оскільки її право та відповідний обов'язок з його обслуговування виник ще в 1991 році, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звертає увагу на те, що банк після 2004 року продовжував визнавати свої обов'язки перед нею з обслуговування рахунку, в тому числі видав їй нову ощадну книжку в вересні 2014 року та провів інвентаризацію рахунку. Єдиною метою, з якою вона наполягає на обслуговуванні рахунку, є потреба в зарахуванні на нього зарплатних і пенсійних виплат за рішеннями суду на її користь, і для неї не принципова правова природа рахунку як така (вкладний чи поточний), однак він не був компенсаційним. Уточнила зміст позовної вимоги, викладеної в п. 2 прохальної частини позовної заяви, зазначивши, що вимагає, аби банк продовжував обслуговування рахунку і зарахування на нього коштів, які надходять на її ім'я, адже відмовляючись це робити, банк по суті протиправно закрив рахунок проти її волі. Уточнила також, що підстава вимоги з відшкодування заявленої нею моральної шкоди - ненадання матеріалів за її скаргами та довідки про незарахування платежу, який надійшов до банку з правильними реквізитами на її ім'я в червні 2015 року. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив і пояснив, що дійсно 16.01.1991 в Хмельницькому відділенні Ощадного банку СРСР позивачу було відкрито особовий рахунок по вкладу [NUMBER] шляхом зарахування безготівкових коштів в сумі 670,0 радянських карбованців - вклад на вимогу. На той час вкладнику видавалась тільки ощадна книжка, але на сьогодні банк зобов'язаний приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком на підставі договору банківського рахунку. За вкладом на вимогу по рахунку № [NUMBER] станом на 11.02.1992 зобов'язання банком виконані в частині виплати вкладу в сумі 5800,0 радянських рублів. На виконання Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996 року № 762/96 у всіх установах Ощадбанку була проведена переоцінка залишків вкладів населення по особових рахунках вкладників у співвідношенні 100000 українських карбованців - 1 гривня. Після проведеної переоцінки залишок по вкладу позивача по рахунку становив 0,03 грн. Згідно з частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Вважає, що питання щодо зарахування коштів на особовий рахунок по вкладу № [NUMBER] [PERSON] повинно вирішуватися на підставі нормативно-правових актів, чинних на час надходження коштів для їх зарахування, а не на час відкриття особового рахунку по вкладу, а відтак обов'язок приймати і зараховувати грошові кошти, що надходять клієнту, виникає у банку на підставі договору банківського рахунка. Крім того, відповідно до частини 2 статті 53 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку. Разом з тим, позивач за відсутності укладеного з банком договору надала банківські реквізити третім особам для здійснення безготівкового зарахування коштів на її особовий рахунок по вкладу [NUMBER] у філії - Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Кошти, які надходили безготівковим шляхом, банком помилково зараховувались на рахунок позивача та відповідно утримувалась комісія у розмірі 1% (але не менше 3 грн.) згідно тарифів, затверджених АТ «Ощадбанк». Після виявлення факту відсутності укладеного договору банківського рахунка сума утриманої комісії була повернута [PERSON] і їй запропоновано укласти з банком відповідний договір банківського рахунку, оскільки в іншому випадку кошти, що надходитимуть в безготівковому порядку, не будуть зараховуватись на особовий рахунок по вкладу № [NUMBER]. Позивачем до цього часу договір банківського рахунку не укладено. Також заперечує проти позовних вимог про стягнення моральної шкоди, вважає їх необгрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами. Просить відмовити в позові в повному обсязі. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних мотивів. Встановлено, що позивачу 16.01.1991 року було відкрито вкладний рахунок № [NUMBER] у Хмельницькій філії № 202 Ощадного банку СРСР шляхом зарахування суми 670,00 радянських рублів (вклад на вимогу), що підтверджується ордером на зарахування вкладу на рахунок 16.01.1991 року, повідомленням за рахунком № [NUMBER] від 5.02.1991 року, ощадною книжкою [PERSON], виданої філією Ощадбанку СРСР № 202, копії котрих наявні у справі. Згідно ч. 1 ст. 384 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла на момент відкриття вище вказаного рахунку, громадяни можуть зберігати кошти в державних трудових ощадних касах та в інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами, одержувати по вкладах доход у вигляді процентів або виграшів, провадити безготівкові розрахунки відповідно до статутів кредитних установ та виданих у встановленому порядку правил. Відповідно до пунктів 1, 2 Статуту публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 р. № 261 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. № 659), Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - Банк) є державним банком. Банк утворений відповідно до розпорядження Президента України від 20 травня 1999 р. № 106, постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 1999 р. № 876 (Офіційний вісник України, 1999 р., № 21, ст. 955) шляхом перетворення Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України у відкрите акціонерне товариство "Державний ощадний банк", тип якого відповідно до Закону України "Про акціонерні товариства" змінено на публічне акціонерне товариство. Банк є правонаступником Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, зареєстрованого Національним банком України 31 грудня 1991 р. за № 4. Як вбачається із вище вказаної ощадної книжки позивача, 21.01.1992 року на рахунок позивача були зараховані кошти, які частково були видані їй 11.02.1992 року; на рахунку залишались кошти і закритий він не був. Державний спеціалізований комерційний ощадний банк України, правонаступником котрого є позивач, вказаними діями підтвердив прийняття від Ощадного банку СРСР обов'язку зарахування та видачі коштів позивачу за зазначеним рахунком. В період з 10.02.2004 року по 31.12.2014 року банк продовжував обслуговування рахунку, періодично зараховуючи на нього кошти, які надходили на ім'я позивача, а також видавши 19.09.2014 року позивачу за зазначеним рахунком нову ощадну книжку, в якій зазначено вид вкладу - до запитання і номер рахунку - [NUMBER]. Зокрема, 16.06.2014 року позивач як стягувач у виконавчому провадженні подала заяву до Управління ДВС ГУЮ у Хмельницькій області про перерахування присудженого їй відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн. на її рахунок № [NUMBER] в ОПЕРВ № 202 Ощадбанку; відповідно до запису від 5.08.2014 року в ощадній книжці позивача, платіж був зарахований, а відповідно до запису від 6.08.2014 року - виданий вкладнику. 22.09.2014 року позивач звернулась до позивача зі скаргою на протиправне стягнення з неї сум коштів за послуги банку і просила повернути стягнуті кошти. Листом від 16.12.2014 року за вих. № 16-18/6191 банк повідомив позивача, що з неї було знято комісію в сумі 760,99 грн., яка буде їй повернута з причин відсутності укладеного з нею договору та що їй необхідно закрити діючий поточний рахунок і відкрити новий, для чого укласти з банком договір банківського рахунку - до 15.01.2015 року, інакше банк припинить будь-які операції по цьому рахунку (крім операцій по видачі коштів з рахунку у зв'язку з його закриттям). Позивач не бажає закриття рахунку № [NUMBER] і укладення з банком зазначеного договору. Як вбачається з платіжних доручень № 113 від 11.06.2015 року, № 114 від 11.06.2015 року, № 171 від 16.06.2015 року, меморіальних ордерів № 171 від 16.06.2015 року, № 56931095 від 12.06.2015 року, № 56931086 від 12.06.2015 року, повідомлення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 16.10.2015 року за вих. № 519/3-8, кошти, котрі надходили на рахунок позивача та на її ім'я, були повернуті їх платнику із зазначенням підстави - відсутність укладеного договору банківського рахунку на [PERSON], р/р [NUMBER] ([NUMBER]). Дійсно, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності; щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Проте пояснення банку про те, що спірні правовідносини між сторонами виникли в 2014 році, не спростовує тієї обставини, що правовідносини з приводу обслуговування відкритого на ім'я позивача рахунку виникли між сторонами до набрання чинності ЦК України і такий рахунок до даного часу закритий не був, а відтак банк не може відмовити позивачу в його обслуговуванні. При цьому банк не вправі наполягати на відкритті позивачем нового банківського рахунку, оскільки відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 203, ст. 627 ЦК України свобода договору є загальною засадою цивільного законодавства і особу не може бути примушено до його укладення, а також не вправі наполягати на закритті наявного рахунку, оскільки відповідно до вимог п. 20 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 № 492, з ініціативи банку він закриттю не підлягає. Таким чином, маючи право на обслуговування відповідачем її рахунку № [NUMBER], позивач має право і на його захист. Способами захисту зазначеного права позивач вказала в позовній заяві визнання порушення її прав, свобод та інтересів відповідачем та визнання незаконними дій відповідача щодо відмови обслуговувати її поточний рахунок; поновлення її права на обслуговування відповідачем її поточного рахунку № [NUMBER] для цілей надходження і зарахування зарплатних, пенсійних та інших коштів, що надходять на виконання рішень судів. Оскільки такого способу захисту цивільного права, як визнання порушення прав, свобод та інтересів, ст. 16 ЦК України не передбачає, в цій частині позовна вимога задоволенню не підлягає. Позовна вимога про визнання незаконними дій відповідача щодо відмови обслуговувати поточний рахунок позивача не може бути задоволена, оскільки ст. 16 ЦК України передбачає можливість використання такого способу захисту лише щодо рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, котрими відповідач не є. Разом з тим, позовну вимогу про поновлення права позивача на обслуговування відповідачем її поточного рахунку № [NUMBER] для цілей надходження і зарахування зарплатних, пенсійних та інших коштів, що надходять на виконання рішень судів слід задовольнити частково, а саме шляхом відновлення обслуговування відповідачем рахунку позивача, оскільки в даному випадку, виходячи із пояснень позивача в судовому засіданні, нею використано спосіб захисту, зазначений в п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України - відновлення становища, яке існувало до порушення. При цьому не підлягають зазначенню цілі надходження і зарахування коштів, оскільки цільового характеру рахунку (для виконання рішень судів) встановлено не було. Крім того, в ході розгляду позовної вимоги про стягнення моральної шкоди судом встановлені нижче наведені обставини та відповідні їм правовідносини. 28.01.2015 року позивач звернулась до банку зі скаргою на повернення платежу, що надійшов на її ім'я. 2.02.2015 року банком доведено до відома позивача, що безготівкові кошти в період з 1.01.2015 року по 2.02.2015 року на її поточний рахунок не надходили, а також повідомлено про підставу виникнення в банку обов'язку приймання і зарахування коштів, що надходять клієнту, - договір банківського рахунку. 16.02.2015 року позивач звернулась зі скаргою до відповідача, в якій просила підтвердити подальше забезпечення її права на обслуговування рахунку № [NUMBER] стосовно зарахування коштів, що надходять на виконання рішень суд з трудових та пенсійних правовідносин, без стягнення комісійних. Листом від 27.02.2015 року банком повторно доведено до відома позивача свою позицію щодо обов'язковості укладення договору банківського рахунку. 3.07.2015 року позивач звернулась до банку з заявою про надання їй офіційної довідки про факт повернення (неприйняття) на її рахунок коштів, що були перераховані виконавчою службою через Управління ПФУ на виконання рішення суду про стягнення на її користь коштів у процесі виконавчого провадження. Просила також надати їй на ознайомлення матеріали, сформовані за її скаргами з приводу попередження про відмову обслуговувати її рахунок. Оскільки відповіді позивач не отримала, 10.07.2015 року вона звернулась до банку з повторною скаргою, уточнивши, що в попередній заяві йдеться про платіж, який перераховувався з УПФ України в Хмельницькій області в червні 2015 року. Листом від 14.07.2015 року за вих. № 16-18/3266 відповідач повідомив позивача, що його позиція щодо обслуговування її поточного рахунку № [NUMBER] у філії Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» викладена у попередніх листах, а також що за результатами розгляду скарг надсилались письмові відповіді, при підготовці котрих банк керувався виключно чинним законодавством України. Таким чином, відповідач не надав інформації позивачу щодо того, чи був повернутий (не зарахований) на її рахунок платіж в червні 2015 року, та не надав матеріалів за її скаргами для ознайомлення. Посилання відповідача на те, що відносно повернення платежу вже надавались пояснення в листах, які надсилались по лютий 2015 року включно, не спростовують пояснень позивача в цій частині, оскільки в лютому 2015 року банк не міг повідомити, чи повернуто ним платіж, який надійшов на рахунок позивача в червні 2015 року. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію», кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про інформацію», у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду. Посилання відповідача на те, що доведення до відома позивача інформації про отримання нею відповідей на її скарги, при підготовці котрих банк керувався виключно чинним законодавством України, рівноцінне повідомленню про відсутність матеріалів, з якими вона могла б додатково ознайомитись, судом не може бути взяте до уваги на спростування відповідних пояснень позивача, оскільки в судовому засіданні представник відповідача надав матеріали, сформовані за скаргами позивача (скарги, відповіді на них, рекомендовані повідомлення про вручення відповідей), тоді як позивача до ознайомлення з ними допущено до її звернення до суду не було. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, знайомитися з матеріалами перевірки, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги. Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Таким чином, оскільки ненаданням позивачу відповіді щодо того, чи було повернуто відповідачем платіж, який в червні 2015 року надійшов на її рахунок в банку, а також ненаданням їй можливості ознайомитися зі сформованими банком матеріалами перевірки за її скаргами відповідачем завдано позивачу моральної шкоди, яка виразилась в її душевних стражданнях з приводу протиправної поведінки щодо неї, потреби у вжитті додаткових заходів до організації свого життя, вжиття заходів до відновлення своїх порушених прав, - тому з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію моральної шкоди, розмір котрої суд вважає за необхідне визначити з урахуванням глибини та тривалості душевних страждань, вимог розумності та справедливості в сумі 500 грн. Отже, позовну вимогу про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково - стягнувши з відповідача на користь позивача 500 грн., у стягненні решти 2500 грн. відмовивши. Також позивач просила суд постановити окрему ухвалу суду та направити її до прокуратури для розгляду ознак злочину в діях службових осіб банку, як наслідок зловживання ними службовими повноваженнями, перешкоджання виконанню рішення суду, а також ненадання їй інформації - для розгляду в окремій кримінальній справі (п. 4 прохальної частини позовної заяви). Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 211 ЦПК України, постановлення окремої ухвали є не способом захисту порушених прав, а правом суду. Оскільки фактів вчинення будь-якою службовою особою відповідача діянь, що містили б ознаки злочину, в ході судового розгляду даної цивільної справи встановлено не було, тому підстави для постановлення зазначеної позивачем окремої ухвали відсутні. Судові витрати у справі складаються з судового збору в сумі 487,20 грн., від їх сплати позивач звільнена, тому їх слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі наведеного та

Outcome: partial