Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому із урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» №97 від 11.07.2017 року про перепідпорядкування її як економіста договірного підрозділу юридичної служби ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» в зв`язку із реорганізацією юридичної служби; визнати дії ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» щодо переводу економіста юридичної служби згідно записів № 20, 21 в її трудовій книжці незаконними та поновити її на попередній посаді; зобов`язати ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» провести відповідні розрахунки втраченого нею заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 11.07.2017 року по день винесення рішення в зв`язку із змінами істотних умов праці, які фактично відбулись після її переводу та стягнути їх з відповідача на її користь. Позов обґрунтовує,\~що 24.02.2017 року вона була прийнята на роботу в ПрАТ «Гніванський завод\~Спецзалізобетону».\~10.09.2014\~року її було переведено на посаду економіста юридичної служби. 11.07.2017 її ознайомлено з наказом по ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» №97, відповідно до якого в зв`язку із реорганізацією юридичної служби її \~було перепідпорядковано\~начальнику відділу\~маркетингу та\~збуту. З наказом про реорганізацію вона ознайомлена не була. Начальник юридичної служби [PERSON] постійно здавала графіки фактично відпрацьованого часу на нею. При цьому ніяких зауважень з приводу цього (а саме поданням її як працівника юридичної служби) не отримувала. В зв`язку з чим, 29.09.2017 року вона подала заяву голові комісії по трудовим спорам Олександру Сесю, також нею було написано відповідний лист на ім`я голови правління та голові профспілкового комітету. Однак, станом на момент подання позовної заяви жодної відповіді немає. Вона не є економістом маркетингу та збуту, хоча п.2 даного наказу фіксує факт її переведення на іншу роботу, що згідно ст. 32 КЗпП України допускається тільки за згодою працівника, яку вона не надавала і відповідно до обов`язків економіста маркетингу та збуту не приступала. Вона фактично виконує обов`язки економіста договірного підрозділу юридичної служби. Вона не має відповідної кваліфікації навичок та знань для того, щоб виконувати роботу економіста відділу маркетингу, на дане переведення не згодна. Її посадові обов`язки значно відрізняються від обов`язків економіста відділу збуту згідно Випуску професій №1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджених наказом Мінпраці та соціальної політики №336 і робота якого їй невідома. Так як на товаристві відсутній наказ про реорганізацію юридичної служби і фактично вона не відбулась, а за змістом наказу №97 від 11.07.2017 року її перепідпорядкування відбувається саме в зв`язку із реорганізацією юридичної служби, він є таким, що не відповідає нормам чинного трудового законодавства України та має бути визнаний недійсним. Крім того, сам наказ №97 від 11.07.2017 року не містить посилання на норми трудового законодавства, сформульовані підстави для зміни умов трудового договору є такими що не відповідають реальним обставинам справи. Після фактичного переводу змінились істотні умови праці: робочий тиждень скоротився з 5-ти днів до 3-х; згідно її посадової інструкції її зобов`язано зміщувати інженера товариства, хоча у неї відсутні відповідні навички та інженерна освіта; згідно посадових інструкцій її посадові обов`язки значно відрізняються від посадових обов`язків економіста юридичної служби, завдяки даному переведенню вона втратить імунітет від звільнення. Ухвалою Тиврівського районного суду від 27.09.2018 року судом було відмовлено в прийнятті до розгляду вимоги [PERSON] до ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» щодо визнання дій ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» щодо переводу економіста юридичної служби [PERSON] згідно запису № 21 в її трудовій книжці незаконними та поновлення її на попередній посаді. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити з викладених підстав. [PERSON] також пояснила, що з наказом про скорочений робочий день та тиждень її не ознайомлювали, лише минулого тижня її ознайомили з графіком про скорочений робочий день та тиждень. З осені 2017 року вона звітує начальнику відділу матеріально-технічного постачання та збуту [PERSON] . Більше 10-року вона займається договірною робото по підприємству: веде перемовини контрагентами, приймає документи, складає проекти договорів, візує їх у юристів, реєструє тощо. За кожен документ вона несе персональну відповідальність. Претензійну роботу на заводі вона вела по січень 2018року. 17.07.2019 року [PERSON] їй сказали перебиратись зі свого кабінету до даного відділу, на що вона письмово звернулась із заявою до керівника підприємства та [PERSON] , щоб вони дали письмову вказівку про це та надали час. Однак керівник підприємства відмовився це роботи і з її кабінету були винесена вся документація та меблі. Про «перепідпорядкування» її не попереджували, в зв`язку з ним зменшилась її заробітна плата, більше року як вона працює на умовах неповного робочого тижня, відчуває себе ображеною та приниженою. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, мотивуючи тим, що дії відповідача правомірні з мотивів, викладених у відзиві, мотивуючи тим,що відповідно до наказу №97 від 11.07.2017 року позивачка була переміщена, оскільки усі суттєві умови трудового договору залишились незмінними, а відтак відповідно до ст. 32 КЗпП України її згоди на переміщення не потрібно. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008, визначене статтею 43\~Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Частина 5 статті 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. У відповідності до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Тлумачення поняття "охоронюваного законом інтересу" викладене у рішенні Конституційного\~Суду України\~від 1\~грудня 2004\~року у\~справі №\~1\~-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України, щодо офіційного тлумачення поняття" охоронюваний законом інтерес". У зазначеному рішенні Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та(або) нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно зі статтею 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст.12, ст.ст.76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. 10.09.2014 року наказом №152-ос від 10.09.2014 року [PERSON] було переведено економістом юридичної служби у відповідача. 11.07.2017 року наказом №97 від 11.07.2017 року [PERSON] переведено економістом відділу маркетингу і збуту ПрАТ «Гніванський «СЗБ». На підставі даного наказу у трудовій книжці позивачки вчинено запис за №20 про переведення її економістом відділу маркетингу та збуту. 01.11.2017 року [PERSON] переведено економістом відділу матеріальної технічного постачання і збуту на підставі наказу №151 від 18.10.2017 року (а.с. 105), про що в трудовій книжці позивачки вчинено запис за № 21. Суд вважає, що наказ №97 від 11.07.2017 року про переведення [PERSON] економістом відділу маркетингу і збуту ПрАТ «Гніванський «СЗБ» є незаконним та підлягає скасуванню виходячи з такого. Саме поняття «реорганізація» означає злиття, приєднання, поділ чи перетворення відповідного органу, підрозділу, підприємства тощо, а відтак, виходячи з положень п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, передбачає можливість звільнення працівників, яке має бути проведене з дотриманням трудового законодавства. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках реорганізації. \~ \~ \~ \~Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. \~ \~ \~ \~Відтак, якщо на підприємстві відбувається реорганізація структурного підрозділу, вона має бути оформлена відповідним наказом про реорганізацію, (ст. 64 ГК України), який має бути доведений до відома працівника даного підрозділу, відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України працівник має бути попереджений про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці; оскільки підприємство повністю не ліквідується, згідно ч.1 ст. 43 КЗпП України роботодавцем має бути запитана згода виборного органу (профспілкового представника),членом якої він є, на звільнення працівника, а на виконання ч.2 ст. 40 КЗпП України йому має бути запропонована інша робота (за наявності), куди він може бути переведений лише за його згодою. \~ \~ \~ \~Дана норма закону фактично дублюється в ст. 32 КЗпП України. Так, відповідно до ст.32\~КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу (тимчасове переведення) та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6\~статті 36 цього Кодексу. В наказі №97 від 11.07.2017 року вирішено у зв`язку з «реорганізацією юридичної служби» внести зміни до штатного розпису, підпорядкувавши економіста юридичної служби начальнику відділу маркетингу та збуту. Згідно «Змін в штатному розкладі», затверджених Головою Правління ПрАТ «ГСЗБ» [PERSON] 10.07.2017 року з 11.07.2017 року з юридичної служби посада економіста була виключена та введена у відділ маркетингу та збуту. Відповідно до штатного розпису відповідача з 01.03.2018 року юридична служба на ПрАТ «ГСЗБ» не передбачена. Інших штатних розкладу, в тому числі станом на травень-липень 2017 року суду не надано. Так само суду не надано наказу про реорганізацію юридичної служби, доказів про попередження позивачки про переведення її в інший структурний підрозділ, а саме до відділу матеріальної технічного постачання і збуту, отримання її згоди на таке переведення. Разом з тим, згідно розрахункових листів по даний час їй нараховується та виплачується заробітна плата як економісту юридичної служби. Крім того, свідок [PERSON] показала, що на липень 2017 року вона працювала начальником юридичної служби ПрАТ «ГСЗБ», [PERSON] працювала в її безпосередньому підпорядкуванні економістом договірного підрозділу юридичної служби. У неї ( [PERSON] ) виник конфлікт з керівництвом, а саме з [PERSON] з приводу надання їй документів як керівнику юридичної служби щодо його призначення на посаду і відповідні документи їй надані не були. В результаті цього, її двічі незаконно звільняли з роботи, після чого поновлювали. На даний час вона продовжує працювати начальником юридичної служби. \~ \~ \~ \~Насправді ніякої реорганізації юридичної служби не було. [PERSON] перевели із юридичної служби через упереджене ставлення до неї, оскільки вона її підтримувала. Окрім договірної роботи, за сумісництвом вона була економістом-претензіоністом. Свою роботу вона виконувала добросовісно, відповідально, претензій до її роботи не було. Приблизно восени 2017 року вони дізнались, що [PERSON] перепідпорядковано іншому керівнику. Коли [PERSON] звернулась у відділ кадрів, у її присутності в її трудову книжку було внесено запис про переведення, а також ознайомлено з наказом про перепідпорядкування. Перед тим [PERSON] ніхто, ні про що не попереджував. Однак [PERSON] продовжувала працювати з нею в юридичній службі допоки в січні 2018 році її ( [PERSON] ) не звільнили з роботи. У зв`язку з цим «перепідпорядкуванням» з [PERSON] зняли сумісництво, крім того, посадові обов`язки згідно посадових інструкції економіста юридичної служби та відділу збуту значно відрізняють. Згідно посадової інструкції економіста відділу збуту на нею покладаються обов`язки інженера на період його відсутності, чого не було передбачено попереднім місцем роботи. Згідно Класифікатора посад передбачена можливість допуску особи до до роботи без відповідної освіти за наявності в неї відповідних навичок і знань, необхідних для виконання відповідної роботи. Фактично по даний час вона [PERSON] виконує ту саму роботу в юридичній службі. Відтак суд вважає недоведеними доводи сторони відповідача про реорганізацію юридичної служби в ПрАТ «Гніванське «СЗБ». Відповідно до п.31 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів`визначено, якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміну істотних умов трудового договору проведено не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладанням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці. Суд також не погоджується з доводами сторони відповідача про те, що згідно наказу №97 від 11.07.2017 року фактично мало місце переміщення, а не переведення позивачки на іншу роботу. Так відповідно до ч. ст. 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Проте, як вбачається зі змісту Посадових інструкцій економіста юридичної служби та економісту відділу маркетингу та збуту їх посадові обов`язки відрізняються між собою. Кожен із цих працівників зобов`язаний готувати вихідні дані для складання проектів кошторисів господарсько-фінансової діяльності своїх підрозділів, здійснює їх економічний аналіз, розробляє заходи щодо забезпечення режиму економії (п.п.1,2 Розділів 2 ); економіст відділу маркетингу та збуту здійснює контроль за ходом виконання планових завдань відділу маркетингу та збуту ( п. 4 Розділу 2 Посадової інструкції економіста відділу маркетингу та збуту); відповідно до п.1.2 Розділу 7 Посадової інструкції економіста відділу маркетингу та збуту він заміщує інженера з договірних робіт у випадку його відсутності, чого на економіста юридичної служби покладено не було. Відтак у зв`язку винесенням наказу №97 від 11.07.2017 року на позивачку було покладено обов`язки, які не були обумовлені трудовим договором на посаді економіста юридичної служби. Слід також вказати що відповідно до графіку роботи працівників за травень 2017 року робочий тиждень позивачки становив 5-ти денний робочий тиждень (а.с. 236), тоді як в серпні листопаді 2017 року, січень - серпень 2018 року (а.с. 237-248), робочий тиждень позивачки зменшився до 2-х, 3-х робочого тижня, а відтак змінився режим роботи. Згідно ч.1 ст.\~56\~КЗпП України неповний робочий день або неповний робочий тиждень може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Проте угоди з позивачкою про встановлення неповного робочого тижня, доказів про ознайомлення її з наказом про режим роботи на умовах неповного робочого робочого тижня, суду не надано. За таких обставин суд вважає, що наказ №97 від 11.07.2017 року та дії відповідача щодо переведення позивачки згідно запису №20 про переведення її економістом відділу маркетингу та збуту слід визнати незаконним. Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ст. 13 ЦПК України суд справу розглядає в межах позовних вимог. Ухвалою Тиврівського районного суду, постановленою у даній справі 27.09.2018 року судом було відмовлено в прийнятті до розгляду вимоги [PERSON] до ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» щодо визнання дій ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» щодо переводу економіста юридичної служби [PERSON] згідно запису № 21 в її трудовій книжці незаконними та поновлення її на попередній посаді. Таке рішення суд мотивував тим, що заявляючи вимогу про визнання дій ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" щодо її переводу економістом юридичної служби згідно запису № 21 в її трудовій книжці незаконними, вона фактично доповнила поданий раніше нею позов новими позовними вимогами, а відтак новим предметом, скільки даний запис стосується її переведення економіста на посаду відділу матеріального постачання згідно наказу № 151 від 18.10.2017 року, який предметом позову не був і суд роз`яснив, що дані вимоги утворюють самостійний позов з самостійними предметом і підставами, який може бути предметом окремого судового розгляду. Ні чинним ЦПК, ні ЦПК в редакції Закону про внесення змін № 2147-VIII від 03.10.2017 року не було передбачено право позивача доповнювати позов новим предметом з самостійними підставами. Проте наказ № 151 від 18.10.2017 року про переведення [PERSON] економістом на посаду відділу матеріального постачання та збуту нею не оскаржений, суду наданий та предметом судового розгляду не був, ніким не скасований та з даної посади позивачка не звільнена. Отже за наявності не скасованого наказу № 151 від 18.10.2017 року, поновити позивачку, на посаді економіста юридичної служби, а відтак вирішувати питання про стягнення середнього заробітку, є неможливим. Судові витрати позивачки становлять 640 грн. судового збору та витрати на правничу допомогу 7000 грн., що стверджується квитанціями, розрахунком гонорару адвоката, ордером адвоката, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 1, 100, 101, 166, 167). Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково ,відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати стягнути частково в сумі 3820 грн. Вимоги відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 5950 грн. суд вважає недоведеними, скільки наданий суду рахунок-фактура від 10.12.2018 року не свідчить про фактичну сплату даних коштів, крім того, суду не надано розрахунок даного гонорару, за які саме послуги адвоката передбачена дана сума, оскільки з грудня 2018 року адвокат Вавшко В.С. участі в справі не приймав.

Outcome: approved