Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позов, та 5 жовтня 2020 року уточнивши позовні вимоги остаточно просила: визнати п. 1.10 і п. 6.1 Кредитного договору про надання споживчого кредиту від 26 липня 2018 року недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину; зобов`язати АТ "Ідея Банк" здійснити зарахування сплачених позивачем коштів на оплату "за обслуговування кредитної заборгованості за кредитом" у рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором (а.с. 30). В обґрунтування позову зазначила, що 26 липня 2018 року між [PERSON] та ПАТ "Ідея Банк" укладено кредитний договір № 275.21535.004141655, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти на поточні потреби в розмірі 41 530 грн., строк на 60 місяців зі змінюваною процентною ставкою. Згідно п. 1.10 і 6.1 Кредитного договору до коштів, що підлягають сплаті позичальником, включено плату за обслуговування кредитної заборгованості, що не відповідає вимогам п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Крім того, у порушення вимог ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" банк не повідомив письмово позивачу всю необхідну інформацію щодо умов кредитного договору. У листопаді 2020 року відповідач подав відзив на позову, у якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначив, що позивач у день укладення кредитного договору ознайомився з паспортом споживчого кредиту, у якому міститься інформація про умови кредитування, та підписав указаний паспорт. У додатку до цього паспорта також зазначено детальний графік щомісячних платежів. Крім того, у кредитному договорі міститься інформація про суму кредиту, проценти за користування кредитом, плата за обслуговування кредиту, нарахування кредиту, інформація про реальну річну процентну ставку та про орієнтовну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, тощо. Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору , цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до змісту ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" до витрат за споживчим кредитом віднесено інші обов`язкові платежі, для отримання, обслуговування і повернення кредиту. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитування, які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. Отже, чинним на момент укладення договору, законодавством України, передбачено право банку отримувати платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, які сплачуються споживачем, пов`язані з обслуговуванням кредиту, а тому відсутні підстави для визнання частково недійсним кредитного договору. Посилання у позовній заяві на практику ВС, не заслуговують на увагу, оскільки судові рішення ВС були прийняті справах щодо кредитних договорів, укладених до набрання чинності Закону України "Про споживче кредитування" № 1734-VIII від 15.11.2016 р., без врахування особливостей цього Закону. На сьогодні, практика ВС вказує, що згідно Закону України "Про споживче кредитування" банкам надано право отримувати плату за обслуговування кредитної заборгованості, що підтверджується Постановою ВС від 26.12.2019р. у справі № 467/555/19 (а.с. 75). У листопаді 2020 року позивач подала відповідь на відзив, у якому просила позов задовольнити в повному обсязі. У відповіді на відзив позивач зазначає, що в повному обсязі вона не отримала інформації про умови кредитування. Також, п. 3.6 Правил, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, передбачено, що банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору, тощо) (а.с. 85). В судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позов, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не прибув, у відзиві на позов, просив проводити розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши в судовому засіданні представника позивача, дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у позові з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 липня 2018 року між [PERSON] та ПАТ "Ідея Банк" укладено кредитний договір № 275.21535.004141655, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти на поточні потреби в розмірі 41 530 грн., строк на 60 місяців зі змінюваною процентною ставкою (а.с. 39). Відповідно до пунктів 1.3., 1.4., 1.8. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 0,49% (Маржу Банку). Станом на день укладення цього договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9,5%, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 9,99%. Позичальник стверджує, що розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки протягом всього строку кредитування, і погоджується на ці ризики. Згідно із пунктами 1.10, 6.1. кредитного договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до пункту 5.1. договору банк повідомив позичальника в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними, умови кредитного договору позичальник вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам. Позичальник ознайомився з умовами кредитування, підписавши паспорт споживчого кредиту (а.с. 79). Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції від 1.01.2017 року, було передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила № 168), було передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Отже, абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції від 1 січня 2017 року та п. 3.6. Правил № 168 було передбачено заборону кредитодавцям встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Разом з тим, на момент укладення спірного кредитного договору (від 26.07.2018 року) набрав чинності Закон України № 1734-VIII від 15.11.2016р., яким зміст статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" викладено у новій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Також, на момент укладення спірного кредитного договору (від 26.07.2018 року) втратили чинність і Правила № 168. Таким чином, на момент укладення спірного кредитного договору, законодавством України не передбачено заборони кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції від 10.06.2017р., чинній на момент укладення спірного кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". За змістом статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Крім того, на момент укладення спірного кредитного договору (від 26.07.2018 року) набрали чинність Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені Постановою НБУ № 49 від 8 червня 2017 року (далі - Правила № 49). У додатку 1 до Правил № 49 передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом відносяться витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб), які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит. Отже, чинним на момент укладення спірного договору законодавством України передбачено право кредитодавця у договорі споживчого кредиту встановлювати оплату за обслуговування кредиту. Саме такі висновки щодо застосування положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції від 10.06.2017р., викладено у Постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом першої інстанції. Крім того, відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтями 11, 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Судом встановлено, що позичальник ознайомився з паспортом споживчого кредиту 26 липня 2018 року, що підтверджується його підписом (а.с. 79). Таким чином, доводи позивача про те, що банк не повідомив письмово всю необхідну інформацію щодо умов кредитування, оскільки кредитор приховав від нього повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір, спростовуються вищезазначеними обставинами. Отже, позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору, з підстав передбачених статтями 203, 215 ЦК України та статтями 11, 15, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного договору. Посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/16663/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки у зазначеній постанові Верховний Суд проаналізував зміст статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції від 1.01.2017 року, якою було передбачено заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Однак у справі, що розглядається судом встановлено, що на момент укладення спірного договору є чинною стаття 11 цього Закону, (в редакції від 10.06.2017р.), положення якої не містять вищезазначеної заборони. Отже обставини у справі, яка була предметом перегляду у суді касаційної інстанції, не є тотожними обставинам зазначеної цивільної справи. Суд першої інстанції також позбавлений можливості застосувати до спірних правовідносин висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року № 766/6920/17 та від 2 вересня 2020 року № 362/2861/17, оскільки у зазначених постановах Верховний Суд піддав аналізу зміст статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції яка містила заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту додаткові платежі. Однак у справі, що розглядається судом встановлено, що на момент укладення спірного договору є чинною стаття 11 цього Закону, (в редакції від 10.06.2017р.), положення якої не містять вищезазначеної заборони. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підтверджуються належними доказами, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed