Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Державного історико-культурного заповідника «Буша» про захист трудового права, про поновлення строку звернення до суду, скасування наказу №30 від 31.05.2019 р. в.о. директора заповідника «Буша» [PERSON] про зняття надбавки до зарплати у розмірі 50% з 01 червня 2019 року. Свої вимоги мотивує наступним: вона працювала головним бухгалтером в Державному історико-культурному заповіднику «Буша». Наказом №4 від 03 січня 2019 року їй було надано надбавку до заробітної плати у розмірі 50 % місячного посадового окладу за складність та напруженість в роботі, відповідно до наказу Міністерства культури і туризму №745 від 18.10.2005 року. Проте, в.о. директора заповідника «Буша» наказом № 30 від 31 травня 2019 року було знято надбавку до її зарплати у розмірі 50% з 01 червня 2019 року без поважних причини. Звернувшись до управління Держпраці у Вінницькій області, щодо порушень законодавства про оплату праці адміністрацією історико-культурного заповідника «Буша» було проведено інспекційну перевірку під час якої факт зняття з неї надбавки за складність та напруженість в роботі в розмірі 50% місячного посадового окладу, встановлені наказом керівництва установи від 03.01.2019 року, відповідно до наказу Міністерства культури і туризму від 18 січня 2005 року №745, знайшло своє документальне підтвердження. Так, керівництво установи своєчасно не повідомило її про зміну діючих умов оплати праці у бік погіршення, що є порушенням ст.103 КЗпПУ. За результатами, на усунення порушень, виявлених даним заходом контролю в.о. директора заповідника «Буша» [PERSON] внесено припис та стосовно неї складений адміністративний протокол за ч.1 ст. 41 КУпАП. Постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 березня 2020 року [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП на накладено адміністративне стягнення. Дана постанова набрала законної сили. Про порушення свого права позивач дізналась після отримання даного повідомлення, однак у тримісячний термін до суду не мала змоги звернутися, оскільки постановою КМУ №21 від 11.03.2020 року були введені карантинні заходи по всій території України, якими було відмінено ввесь міжміський транспортний рух, тому у неї не було змоги добратися до районного суду. Просить суд визнати пропущений строк із поважних причини. Незаконні дії відповідача спричинили їй моральні страждання, що виразились в неспокої та тривозі. Вона розраховувала на отримання доплати і мала намір поліпшити свої житлові умови (ремонт у будинку) та стан свого здоров`я (санаторно-курортне лікування). Вказану моральну шкоду вона оцінює в 8000 гривень. Просить суд поновити їй строк звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущеного з поважних причин. Скасувати наказ в.о. директора Державного історико-культурного заповідника «Буша» [PERSON] №30 від 31 травня 2019 року , яким було знято надбавку до її зарплати у розмірі 50% з 01 червня 2019 року без поважних причин. Стягнути з Державного історико-культурного заповідника «Буша» на її користь 50 % надбавки до місячного посадового окладу, що встановлений наказом керівника установи від 03 січня 2019 року та відповідно до наказу Міністерства культури і туризму від 18 жовтня 2005 року №745 , а саме 10 080 грн. Стягнути з Державного історико-культурного заповідника «Буша» на її користь моральну шкоду 8000 грн. та судові витрати . Відповідач надав суду відзив наступного змісту: позовні вимоги вони не визнають та заперечують щодо задоволення позову у зв`язку із тим, що преміювання працівників є правом, а не обов`язком роботодавця і здійснюється з урахуванням показників у роботі працюючих на підставі відповідного наказу підприємства. Прийняття керівником підприємства на основі положення про преміювання і в межах своєї компетенції рішення про зменшення розміру премій, позбавлення працівника премії не можна кваліфікувати як погіршення умов оплати праці, про яке працівник повинен був бути заздалегідь попереджений. (Постанова ВСУ від 15.05.2017 р. та ухвали ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11.11.2015 року та від 27.10.2016 р.). Умови оплати праці працівників закладів культури затверджені наказом Міністерства культури і туризму України від 18.10.2005 №745 «Про впорядкування оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки». За пунктом 3 цього наказу керівники бюджетних установ, закладів та організацій культури мають право в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, установлювати працівникам цих установ, закладів та організацій конкретні розміри посадових окладів та доплат і надбавок до них. Надбавка, яка є складовою предмета позову, встановлюється наказом по заповіднику «Буша» працівникам за складність та напруженість в роботі. Така надбавка не встановлена ні ЗУ «Про оплату праці», ні КЗпП України, а встановлена для підвищення стимулюючої ролі заробітної плати, Постановою КМУ від 30.08.2002 р. №1298 та Наказу МКУ від 18.10.2005 р. №745. Надбавка встановлюється не всім працівникам, а диференційовано лише окремим працівникам за складність та напруженість в роботі. Питання встановлення надбавки, зменшення її розміру чи відміни, відповідно до Постанови МКУ від 30.08.2002р. №1298 та Наказу МКУ від 18.10.2005 р. за № 745 є правом керівника установи. Відміна надбавок не є зміною істотних умов праці, повідомляти працівника за два місяці про скасування йому надбавок і доплат непотрібно. Враховуючи вищевикладене, підстави скасувати наказ об`єктивно відсутні. Вважають, що позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних причини з огляду на наступне: 31 травня 2019 року позивач особисто ознайомилась з оскаржуваним наказом та знала, що з 01.06.2019 року їй не буде нараховуватись надбавка до заробітної плати у розмірі 50%. Більше того, згідно посадових обов`язків головний бухгалтер (позивач по справі) нараховувала заробітну плату, перераховувала кошти за виконані роботи, вела інші розрахунки з працівниками, громадянами та юридичними особами за встановленими нормами, відповідно до чинного законодавства України, тобто позивач особисто з 01 червня 2019 року не нарахувала собі надбавку до зарплати у розмірі 50%. Необґрунтованим вважають посилання позивача на стягнення із відповідача на її користь моральної шкоди у розмірі 8000 гривень, оскільки зі сторони Державного історико-культурного заповідника «Буша» не було заподіяно позивачу моральна шкоди. Позивач в свою черго не довів наявність моральної шкоди та причинного зв`язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задоволити. Представник відповідача Державного історико-культурного заповідника «Буша» [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Заперечує щодо позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні. Судом розглянуто справу у порядку спрощеного провадження відповідно до ст. 279 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. З досліджених судом письмових доказів встановлено: 01 квітня 2001 року [PERSON] було переведено на посаду головного бухгалтера Державного історико-культурного заповідника «Буша» (копія трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.6-8) та витяг з наказу №4 «Про переведення на посаду бухгалтера державного головного заповідника « Буша » [PERSON] » (а.с.27). З копії Наказу №4 від 03 січня 2019 року Про доплати та надбавки працівникам заповідника «Буша» встановлено, що за складність та напруженість в роботі було здійснено надбавку до заробітної плати головному бухгалтеру [PERSON] в розмірі 50 % місячного посадового окладу (а.с.31-32). З копії наказу №30 від 31 травня 2019 року Про зміни до наказу №4 від 03.01.2019 р. Про доплати та надбавки працівникам заповідника «Буша» встановлено, що з 01 червня 2019 року з [PERSON] було знято надбавку до заробітної плати в розмірі 50% місячного посадового окладу. (а.с.33). З повідомлення Управління держпраці у Вінницькій області від 20 січня 2020 року встановлено, що інспекційним відвідуванням факт зняття з [PERSON] надбавки за складність та напруженість в роботі в розмірі 50% місячного посадового окладу. Керівництво установи своєчасно не повідомило про зміну діючих умов праці у бік погіршення, що є порушенням ст. 103 КЗпП України (а.с.9). З копії постанови Ямпільського районного суду Вінницької області від 18 березня 2020 року встановлено, що в.о. директора адміністрації державного історико-культурного заповідника «Буша» [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення ч.1 ст. 41 КУпАП за зняття надбавки до зарплати головному бухгалтеру [PERSON] без поважних причини (а.с.10). З копії посадової інструкції бухгалтера Державного історико-культурного заповідника «Буша» встановлено, що бухгалтер нараховує заробітну плату, переказує кошти за виконані роботи, веде інші розрахунки з працівниками, громадянами та юридичними особами за встановленими нормами, відповідно до чинного господарського законодавства (а.с.28-29). З довідок №95 - 96 від 28.07.2020 р. про заробітну плату [PERSON] встановлено, що позивач отримувала надбавку стимулюючого характеру з 01 січня 2019 року до 01 червня 2019 року у розмірі 2016 гривень, ставка посадового окладу позивача становить 4032 грн. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ч.1 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, колі він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач при зверненні до суду з позовом просить поновити йому пропущений строк на зверненя за вирішенням трудовго спору, який було пропущено з поважних причин, а саме у зв`язку із введенням каратнинних заходів на території України. Суд критично ставиться до пояснень відповідача щодо застосування строків позовної давності виходячи з того, що відповідачем не надано доказів належного ознайомлення позивача з оспорюваним наказом до 20 січня 2020 року. В наказі №30 від 31.05.2020 року Про скасування надбавки [PERSON] відсутня дата ознайомлення позивача із наказом. Окрім цього, нарахування позивачем, як бухгалтером Державного історико-культурного заповідника «Буша», заробітної плати, не може свідчити про обізнаність [PERSON] щодо існування наказу про зняття із неї надбавки встановленої наказом №4 від 03.01.2019 року. Дані обставини дають суду підстави вважати, що [PERSON] не могла дізнатись про порушення свого права раніше ніж 20 січня 2020 року, коли отримала відповідь від Управління держпраці у Вінницькій області. Отже останнім днем звернення до суду було б 20 квітня 2020 року. З позовом [PERSON] звернулась 05 червня 2020 року. Відповідно до Постанови КМУ №21 від 11 березня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19) з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України встановлено карантин. По всій території України були запроваджено жорсткі карантинні заходи, в тому числі й відмінено ввесь міжміський транспортний рух. [PERSON] зареєстрована та проживає в с.Буша Ямпільського району Вінницької обалсті, що є тетриторіально віддалено від місцезнаходження Ямпільського районного суду Вінницької області. Враховуючи вищевикладене, суд визнає причини пропуску строку звернення позивача до суду поважними, оскільки обставини які зумовили такі причини були об`єктивно непереборними та пов`язані з істотними труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Суд перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частинами другої, третьої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. За умовами ч. 4 ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до змісту статті 2 Закону України "Про оплату праці" у структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно положень Закону України "Про оплату праці" надбавка є одним із видів додаткової заробітної плати і не відноситься до основної заробітної плати, не носить обов`язкового характеру і виплачується за особливі умови праці або за трудові успіхи чи винахідливість працівника. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 роз`яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Вказана правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2790цс16, та у постанові від 26 грудня 2019 року у справі 641/8415/17. Так, пунктом 2 Наказу Міністерства культури і туризму «Про впорядкування умов оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки» від 18.10.2005 р. №745 з метою упорядкування умов оплати праці працівників бюджетних установ, закладів та організацій культури встановлено надбавки працівникам: у розмірі до 50 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати, тарифної ставки): за високі досягнення у праці; за виконання особливо важливої роботи (на строк її виконання); за складність, напруженість у роботі. Граничний розмір зазначених надбавок для одного працівника не повинен перевищувати 50 відсотків посадового окладу. Таке обмеження не поширюється на працівників національних закладів (установ). У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни зазначені надбавки скасовуються або зменшуються. За змістом вищенаведених вимог законодавства, позбавлення виплат такої надбавки (або зменшення її розміру) мало б відбуватись лише у випадках і за умов, передбачених положеннями пункту 2 Наказу Міністерства культури і туризму від 18.10.2005 р. №745, тобто у разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни, зазначені надбавки скасовуються або зменшуються. Наказом в.о. директора Державного історико-культурного заповідника «Буша» №30 від 31.05.2019 року було скасовано з 01 червня 2019 року [PERSON] раніше встановлену надбавку за високі досягнення у праці - у розмірі 50% посадового окладу. Підстава скасування надбавки позивачу не вказана. Скасування надбавки було проведено з порушенням порядку встановленого ст.103 КЗпП України, ч.2 ст.29 Закону України "Про оплату праці", тобто працівника не було повідомлено за два місяці про погіршення умов оплати праці. Протиправність дій в.о. директора Державного історико-культурного заповідника «Буша» щодо видачі оскаржуваного наказу № 30 від 31.05.2019 р. була також встановлена постановою Ямпільського районного суду Вінницької області 18 березня 2019 року. Дана постанова набрала законної сили 30 березня 2020 року. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З врахуванням вищенаведених обставин, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що Наказ №30 від 31 травня 2019 року Про зміни до наказу №4 від 03.01.2019 р. Про доплати та надбавки працівникам заповідника «Буша» є неправомірним, порушує трудові права позивача, встановлені ст.103 КЗпП України, ч.2 ст.29 Закону України "Про оплату праці", тому він має бути скасований. Порушене право позивача підлягає поновленню: шляхом стягнення з Державного історико-культурного заповідника «Буша» на користь [PERSON] невиплаченої надбавки до заробітної плати з 01 червня 2019 року (день припинення виплати надбавки позивачу) по 18 листопада 2019 року (день припинення трудових відносин позивача із відповідачем) у розмірі 10 080 гривень 00 копійок = 2016 (50% посадового окладу позивача) х 5 місяців. У зв`язку із чим, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 10 080 гривень невиплаченої надбавки до заробітної плати. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено позивачем: невиплата надбавки спричинила їй моральні страждання, що виразились у неспокої та тривозі, вона розраховувала на отримання доплати на мала намір поліпшити свої житлові умови (провести ремонт у будинку) та стан свого здоров`я (санаторно-курортне лікування). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо заподіяння їй відповідачем моральної шкоди. А саме позивачем не доведено жодними доказами, що порушення її права на своєчасну виплату надбавки до заробітної плати, призвелодо моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд у порядку ст.141 ЦПК України має підстави стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1681 гривня 60 копійок .

Outcome: approved