Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (далі - ПАТ «Приват Банк»), звернулося до суду з зазначеною позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 22383,20 гривень, а також судові витрати, посилаючись на те, що між ПАТ «Приват Банк», правонаступником якого є позивач, і відповідачем 28 січня 2016 року був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого ПАТ «Приват Банк» надав, а відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ПАТ «Приват Банк» повністю та в строки виконав свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, однак відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконував, внаслідок чого станом на 14 липня 2020 року перед позивачем виникла заборгованість за простроченим тілом кредита, простроченими відсотками та пенею, що склала загальну суму 22383,20 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній ухиляється від добровільного погашення заборгованості по вищевказаному договору, що є порушенням прав позивача. Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував викладені у ній обставини та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведені факт укладення кредитного договору та одержання відповідачем кредиту, а також факт відповідності доданих до позовної заяви Витягів з Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку тим, що були розміщені у «рекламному буклеті» під час підписання відповідачем анкети-заяви. Також відповідач зазначив, що роздруківка з сайту повністю залежить від волевиявлення позивача, а тому не є належним доказом. Крім того, на електронну адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи їх правомірність наявністю в матеріалах справи довідок щодо виданих кредитних карток та про зміну кредитного ліміту, а також первинного документу - виписки по рахунку, з якої вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку, що підтверджує надання банком кредитного ліміту, його використання відповідачем та сплату відсотків за його користування. Також позивачем було зазначено, що наказом про затвердження редакції Умов та Правил надання банківських послуг підтверджується, що саме ця редакція була чинною на момент підписання заяви відповідачем; встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження; відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту, як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через РОS-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. У судове засідання представник позивача не з`явився, але надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, але надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлено, що 28 січня 2016 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.21). Вищевказана надана Банком копія анкети-заяви не містить відомостей ні про кредитний ліміт, ні про вид платіжної картки. В анкеті-заяві від 28 січня 2018 року зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг згоден отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту банку, зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті банку. До кредитного договору банк додав довідки щодо виданих кредитних карток та про зміну кредитного ліміту, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку, однак жоден документ не містить підпису позичальника (а.с.109-164). Згідно з наданими банком розрахунками, заборгованість [PERSON] станом на 14 липня 2020 року за кредитним договором від 28 січня 2016 року рахується на загальну суму 22383 гривні 20 копійок, яка складається з: 16236,30 гривень - заборгованості за тілом кредиту, в тому числі: 16236,30 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6096,90 гривень - заборгованість за простроченими відсотками; 50,00 гривень - нарахованої пені (а.с.99-104). З виписки за договором від 28 січня 2016 року б/н вбачається, що [PERSON] користувався картками № [NUMBER] , № [NUMBER] . Вказана виписка містить дані про проведені операції зі зняття коштів, автоматичне погашення заборгованості з карток, зняття коштів за прострочені проценти та прострочений кредит, однак не містить вихідних даних про дату та розмір нарахування кредитного ліміту, а також про збільшення кредитного ліміту (а.с.105-108). Крім того, додані до позовної заяви довідки щодо виданих кредитних карток та про зміну кредитного ліміту не містять інформації щодо картки № [NUMBER] (суперечить інформації у вищевказаній виписці за 28 січня 2016 року, згідно якої встановлення кредитного ліміту відбулось на карту № [NUMBER] , а інформація щодо подальшого збільшення кредитного ліміту відсутня), а отже суперечать виписці за договором, однак позивач не виконав процесуального обов`язку та не обґрунтував вищезазначені розбіжності з посиланням на належні та допустимі докази. Таким чином, виявлені судом під час дослідження матеріалів справи суперечності щодо факту укладення кредитного договору та його істотних умов, часу, підстав та розміру отриманих відповідачем коштів і, відповідно, нарахування заборгованості, позбавляють суд можливості встановити обставини: що [PERSON] отримав від банку кредит; що зобов`язаний сплачувати відсотки за користування кредитом та сплачувати пеню у разі прострочення; що станом на 14 липня 2020 року у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі згідно розрахунку. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 644/888/18, провадження № 61-13889св19. Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що з письмових доказів, наданих позивачем, неможливо визначити розмір кредитного ліміту, встановленого на картку, а також неможливо визначити розмір заборгованості за договором, оскільки його розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на те, що підписанням анкети-заяви [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що Умови і правила є складовою частиною укладеного ним і банком договору про надання банківських послуг, оскільки наданий позивачем примірник Умов і правил не підписано відповідачем. В анкеті-заяві позичальника від 28 січня 2016 року процентна ставка не зазначена, не містяться сума кредитного ліміту та відомості про ознайомлення відповідача саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками та пеню. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 січня 2016 року, послався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг як невід`ємних частин спірного договору. Проте, в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що відповідачем було отримано кредитну картку "Універсальна" та що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Суд вважає недоцільним огляд веб-сайту АТ КБ "ПриватБанку", оскільки неможливо встановити, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг були розміщені на сайті Банку в той час, як відповідач підписував анкету-заяву. Крім того, роздруківка із сайту Банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що вказано й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у провадженні № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) від 03 липня 2019 року, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин (28 січня 2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (11 вересня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяги з Тарифів та Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Суд також не бере до уваги копії наказів банку, надані на підтвердження факту чинності Умов та Правил на момент укладення договору, так як вони не засвідчені належним чином та з них неможливо встановити окремих реквізитів наказів (дати, назви, змісту, підпису, тощо), а тому є неналежними. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про вид платіжної картки, сплату відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком довідка та Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не має дати його затвердження, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 січня 2016 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року (справа № 342/180/17-ц) зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «Приват Банк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Згідно з ч.3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Викладене ґрунтується на правовій позиції Верховного суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17-ц. Таким чином, суд вважає, що позивач не виконав процесуального обов`язку з доведення факту отримання кредиту [PERSON] , вимоги позивача про сплату заборгованості на вимогах Закону не ґрунтуються, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed