Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача. Просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ним та відповідачем; витребувати у відповідача договір оренди та зобов'язати повернути земельну ділянку в належному стані; стягнути судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та пояснив, що спірний договір оренди не підписував та не знав про його існування до 2015 року. Отримавши у 2015 році орендну плату в розмірі 4%, а не 5% вартості земельної ділянки з'ясував, що такий розмір орендної плати передбачений договором, який він не підписував. Отримуючи орендну плату від відповідача він вважав, що раніше підписані договори оренди пролонговані, а так як розмір орендної плати відповідав тій, яку отримували інші власники земельних часток, будь-яких питань та претензій з цього приводу в нього не виникало. У частині повернення земельної ділянки пояснив, що відповідач повинен повернути йому земельну ділянку в стані, не гіршому, ніж на момент передачі землі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення з підстав, викладених в письмових запереченнях. Крім того, просила відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності, так як позивачу при отриманні орендної плати починаючи з 2011 року було достовірно відомо про наявність договору та про те, що підпис на ньому виконано не ним особисто. Представник третьої особи - відділу Держгеокадастру у Гадяцькому районі Полтавської області у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] [PERSON] є власником земельної ділянки на території Сватківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області для товарного виробництва сільськогосподарської продукції, площею 2,910 га. У судовому засіданні позивач та відповідач визнали ту обставину, що надана копія договору оренди землі від 14 червня 2011 року відповідає оригіналу, який знаходиться в Поземельній книзі та надавався для дослідження експерту. Позивач у судовому засіданні відмовився від витребування оригіналу спірного договору у відповідача та наполягав на продовженні розгляду справи. Відповідно до умов зазначеного договору позивач передав, а відповідач прийняв земельну ділянку, площею 2,91 га на території Сватківської сільської ради. Договір укладено на 5 (п'ять) років. Орендна плата за користування земельною ділянкою повинна вноситися в грошовій формі в розмірі 4 (чотири) відсотки нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Вищезазначений договір зареєстровано 18.09.2012 року за №532040004002480 у відділі Держкомзему у Гадяцькому районі Полтавської області. Згідно висновку експерта № 2/2 від 23.11.2015 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі від 14.06.2011 року, а саме в кінці договору, де маються реквізити сторін, в графі "Орендодавець", виконаний не [PERSON], а іншою особою. Як вбачається з довідок, наданих відповідачем, [PERSON] за розрахунковий період з 01.01.2011 року по 31.12.2015 року нарахована орендна плата в сумі 18104 грн. 24 коп., з яких утримано податки та збори і на руки видано 15303 грн. 43 коп. У судовому засіданні позивач не заперечував факт отримання орендної плати та розмір отриманої орендної плати. Відповідно до роз'яснень які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" недійсним може бути визнано лише укладений договір. Оскільки судом встановлено, що в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, то він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-99 від 18.09.2013 року, яка є обов'язковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Стаття 4 Закону «Про оренду землі» визначає, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Отже, суд приходить до висновку, що договір оренди землі є двостороннім договором, однією зі сторін якого є орендодавець, тобто особа, у власності якої перебуває земельна ділянка і яка має право передати її в строкове, платне користування іншій особі - орендарю, отримуючи за це орендну плату. Для укладення двостороннього договору необхідна воля обох сторін, яка має бути виражена в письмовій формі, як того вимагає ст. 14 Закону України «Про оренду землі». Як стверджував позивач та було підтверджено висновком почеркознавчої експертизи№2/2 від 23.11.2015 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відсутність підпису орендодавця в оспорюваному договорі оренди землі свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладення даного договору оренди, що є прямою підставою для визнання його недійсним (п. 3 ст. 203, 215 ЦК України). Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-99 від 18.09.2013 року, яка є обов'язковою для судів в силу ст.360-7 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Абзац 3 пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачає, що у випадку недійсності правочину суд може застосувати двосторонню реституцію за власною ініціативою, а інші наслідки недійсності оспорюваного правочину - лише відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи за принципом диспозитивності, лише в межах заявлених вимог. Стаття 16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав, при цьому вказаний у статті перелік способів захисту не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право та інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається з письмових заяв позивача від 05.08.2015 року та 13.10.2015 року, ним здійснено повідомлення відповідача, щоб його земельна ділянка не оброблялася, та 21 жовтня 2015 року отримано відмову відповідача в припиненні договору оренди землі. Оскільки судом встановлено, що на підставі вищевказаного недійсного договору оренди було здійснено фактичне передання земельної ділянки у користування ПАТ "Райз-Максимко", тому суд приходить до висновку про доведеність порушеного права позивача, як власника земельної ділянки, і вважає за можливе задовольнити вимоги про зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в належному стані. Згідно ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом про захсит свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що отримання позивачем орендної плати в період з 01.01.2011 року по 31.12.2015 року не може свідчити про те, що позивачу було достовірно відомо про наявність спірного договору від 14 червня 2011 року та про відсутність його підпису в тексті договору, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, так як відповідачем не надано доказів того, що позивач з 2011 року був обізнаний зі змістом договору оренди землі, а не дізнався про його існування в 2015 році. Окрім того, суд вважає, що до спірних правовідносин неможливо застосувати правила ст. 241 ЦК України, згідно якої правочин, вчинений представником з первищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Даний висновок грунтується на тому, що в ході розгляду справи не встановлено , що позивач уповноважував будь-яку особу на підписання договору оренди, а особа, яка виконала підпис від імені позивача на даний час не відома.

Outcome: approved