Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся Прокурор Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до [PERSON] , Комунального підприємства Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації, Вінницької міської ради, [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності припиненим, визнання дій незаконними, скасування записів про реєстрацію права власності, скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та договору дарування, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 23 квітня 1981 року № 286 «Про відведення земельної ділянки Державному проектному інституту під будівництво 9-поверхового 178-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] » вирішено відвести Державному проектному інституту під будівництво 9-поверхового 178-квартирного житлового будинку земельну ділянку, площею 0,6 га по [ADDRESS] з вбудовано-прибудованим приміщенням побутового обслуговування; вилучити на підставі\~ст.38 Земельного Кодексу\~УРСР земельні ділянки, що значаться на генеральному плані за домоволодіннями по [ADDRESS] , 25, з послідуючим знесенням житлових будинків. Пунктом 5.4 даного рішення передбачено, що при переселенні громадян слід складати акти на знесення будинків та подавати їх виконкому для погашення юридичних документів (п.5.4). Крім того, рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 23 вересня 1982 року № 606 «Про надання дозволу на проектування та відведення земельних ділянок управлінню капітального будівництва виконкому на житлове будівництво» відведено під житлове будівництво 9-поверхового 216-квартирного великопанельного житлового будинку земельну ділянку, площею 1,5 га по вул. Лисенка (п. п. 2-3); вилучено на підставі ст.38 ЗК УРСР земельні ділянки, що значаться по генеральному плану за домоволодіннями по [ADDRESS] , з послідуючим знесенням житлових будинків (п. 3.1) та відведенням відповідної земельної ділянки під капітальне будівництво згідно проекту забудови. Рішенням виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 10 січня 1956 року №1/35 зареєстровано за землекористувачами домоволодіння по [ADDRESS] . На підставі рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів від 28 грудня 1989 року № 447 Про знесення житлового будинку по [ADDRESS] співвласникам заначеного житлового будинку надані квартири в багатоквартирному житловому будинку. Згідно додатку до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 19 листопада 1987 року № 437 Про знесення 140-квартирного житлового будинку по вул.Хмельницьке шосе і заселення звільнених квартир [PERSON] з урахуванням членів його сім`ї надано дві квартири [ADDRESS] , та [ADDRESS] ., в зв`язку з чим, земельна ділянка, що зареєстрована за землекористувачами домоволодння по [ADDRESS] , площею 976 кв.м., була вилучена для державних або громадських потреб, документи про право власності підлягали погашенню, а нерухоме майно знесенню та припинено право власності. Однак, [PERSON] у 1999 році звернувся до КП ВООБТІ з договором замовленням № 175 щодо надання йому довідки-характеристики для дарування належної йому частини будинковолодіння по [ADDRESS] , на що йому було відмовлено, оскільки при обстеженні 11 травня 1999 року виявлено, що будинок літ. "А", який належав [PERSON] , [PERSON] , , та [PERSON] знесено, та рекомендовано звернутися в управління містобудування та архітектури при Вінницькому місквиконкомі для отримання рішення на погашення юридичних документів. У подальшому рішенням третейського суду від 12 жовтня 2005 року [PERSON] 16 листопада 2007 року КП ВООБТІ зареєстровано право власності на 93/100 будинковолодіння по [ADDRESS] . Крім того, за [PERSON] у жовтні 1986 року зареєстровано 7/100 вказаного нерухомого майна на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 вересня 1986 року. В зв`язку з чим, право власності [PERSON] підлягає припиненню, а також як наслідок похідної вимоги позивач зазначив підстави скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] та витребування землі з чужого незаконного володіння, так як її передача відбулась незаконно. В обґрунтування порушення інтересів держави прокурором зазначена бездіяльність Вінницької міської ради та ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, а також порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження земельними ділянками. В судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримала в повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Крім того, просила стягнути із відповідачів судові витрати. Додатково пояснила, що підставою звернення до суду з даним позовом був лист Головного управліннія Держгеокадастру у Вінницькій області від 04 травня 2017 року №10-2-0.441-5945/2-17. \~ \~ \~ \~При цьому позивачем зазначено, що його звернення до суду зумовлено необхідністю захисту порушених інтересів держави щодо протиправності дій, які спричинили незаконне вибуття земельної ділянки з комунальної (державної) власності, з порушенням вимог законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та як наслідок передачі земельної ділянки у власність [PERSON] та його незаконне оформлення права власності. \~ \~ \~ \~Представник ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, додатково пояснивши що підставою звернення до прокуратури із заначеним листом стала заява [PERSON] . Також, представником зазначено, що їм не було відомо, що зазначеній особі було відмовлено у її позові щодо визнання незаконним та скасування додатку 4 до рішення Вінницької міської ради № 2209 від 24 грудня 2008 року, визнання недійсним державного акта від 13 березня 2009 року, що є одним із предметів позовних вимог у розгляді даної справи. Представник відповідача Вінницької міської ради у судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечив проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву в якому заперечив проти заявлених вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмовий відзив на позовну заяву в якому заперечила проти заявлених позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та заперечив проти їх задоволення. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] адвокат Грабік О. А., проти позову заперечувала з підстав зазначених у відзивах. Представник Комунального підприємства Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації, в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала та заперечила проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив. Заяв та клопотань до суду не надав. Третя особа [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності, заявлені позовні вимоги просила залишити без задоволення. З`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами в їх сукупності, судом встановлені наступні обставини. Частинами третьою та четвертою статті двадцять третьої Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Крім того, як видно із матеріалів справи прокурор в порушення вимог ч.4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", попередньо, до звернення до суду, не повідомив суб`єкта владних повноважень про представництво інтересів держави. При цьому, всупереч вимогам статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та ухвали Верховного Суду від 02 травня 2018 року прокуром не надано жодного доказу на підтвердження своєї позиції, обмежившись посиланням "прокурором було з`ясовано". Положеннями ЦПК України визначено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до суду у випадках, визначених Конституцією та законами України. Пунктом третім частини першої статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Разом з тим, частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Аналіз частин третьої, четвертої ст. 56 ЦПК України у взаємозв`язку з частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що участь прокурора в судовому процесі стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу. Таким чином, згідно з частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою. Аналіз частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обгрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. Суд враховує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27). Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку думку (неофіційний переклад): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». У рекомендаціях Парламентської асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи. Пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Так, у наданому суду обґрунтуванні, прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду, від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 10 травня 2018 року у справі № 918/323/17, ухвалах від 07 травня 2018 року у справі № 910/18283/17 та від 16 травня 2018 року у справі № 826/13768/16. З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що підстави для звернення прокурора з позовною заявою до суду в інтересах держави в даному випадку відсутні. Крім того, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року у справі №127/24301/15 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Вінницької міської ради, [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування додатку 4 до рішення Вінницької міської ради № 2209 від 24 грудня 2008 року, визнання недійсним державного акта від 13 березня 2009 року скасоване Рішення першої інстанції та відмовлено в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. При розгляді зазначеної справи апеляційною інстанцією було встановлено наступні обставини. Так, знесення жилих будинків, що знаходяться у власності громадян, у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних чи громадських потреб, допускається в кожному окремому випадку з дозволу відповідно виконавчого комітату обласної Ради народних депутатів. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 447 від 28 грудня 1989 року «Про заселення 36-квартирної блок-секції 180-квартирного житлового будинку по [ADDRESS] » затверджено спільні рішення адміністрацій та профспілкових комітетів: Вінницького державного проектного інституту, військової частини [NUMBER] , міськвиконкому, управління житлово-комунального господарства про надання квартир. Зокрема, за поданням Вінницького державного проектного інституту затверджено рішення про надання [PERSON] з трьома членами сім`ї, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з членами сім`ї, які проживали в приватному домоволодінні [ADDRESS] , 18, 28, 35 і 64. В примітках до списку зазначено про відселення зазначених осіб з будмайданчика. Разом з тим, вищевказані рішення в частині знесення житлового будинку [ADDRESS] , складання акту про його знесення і «погашення юридичних документів», тобто припинення права власності в установленому порядку реалізовані не були. Рішенням Вінницької міської ради № 2209 від 24 грудня 2008 року [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] по [ADDRESS] , площею 976 кв.м., та передано вказану земельну ділянку безоплатно у власність останньому для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 612942, на земельну ділянку, площею 0,0976 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Так, як вбачається із технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право [PERSON] на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] на території Вінницької міської ради, згідно рішення третейського суду при асоціації «Правовий центр підприємництва» від 12 жовтня 2005 року визнано дійсним договір купівлі-продажу 93/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; визнано право власності на домоволодіння під [ADDRESS] за [PERSON] . Право власності на інші 7/100 часток домоволодіння під [ADDRESS] [PERSON] набув в порядку спадкування після смерті [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 вересня 1986 року. При цьому ні [PERSON] , яка померла [INFO] , ні [PERSON] як її спадкоємець і власник 7/100 часток в будинку по [ADDRESS] , не включені до списку громадян на заселення жилого будинку по [ADDRESS] . Крім того, технічна документація була розроблена на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 10 січня 1956 року № 1/35, згідно якого за будинком [ADDRESS] закріплювалась земельна ділянка в розмірі 976 кв.м., тобто без врахування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 23 вересня 1982 року № 606 про вилучення земельної ділянки за цією адресою на підставі статті 38 ЗК УРСР й передачу її забудовнику. Позивачем не надано до матеріалів справи відомості та докази про те, що Вінницький державний проектний інститут чи Управління капітального будівництва виконкому оформлювали своє право користування зазначеною земельною ділянкою відповідно до вимог\~ ЗК України \~з отриманням державного акту на право користування нею. Більше того, в матеріалах технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] наявні висновки Управління містобудування і архітектури Вінницької міської ради і Управління Держкомзему у м. Вінниці про наявні обмеження на використання земельної ділянки і сервітути, згідно з якими обмежень на використання земельної ділянки площею 976 кв. м., розташованої по [ADDRESS] , за наявності документів, які підтверджують право щодо надання її в користування або у власність, у відповідності з цільовим призначенням (будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд) та в межах норм, зазначених законодавчими актами, при дотриманні\~ Закону України «Про планування і забудову територій», діючих будівельних норм і правил, а також «Правил забудови та використання територій м. Вінниці», так само як сервітутів - не встановлено. Відповідно до плану розташування земельної ділянки з нанесеними обмеженнями на використання (відсутністю таких) щодо [ADDRESS] , справи по попередньому наданню земельної ділянки за даною адресою також відсутні. Отже, не доведено, що [PERSON] , подаючи заяву про надання йому у власність земельної ділянки діяв недобросовісно й надав недостовірні дані, чи приховав ту обставину, що земельна ділянка вилучена, а будинок та господарські будівлі підлягають знесенню, як про те стверджується в листі виконкому міської ради від 15 жовтня 2015 року. В даній справі підстави щодо задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Вінницької міської ради від 24 грудня 2008р. № 2209 в частині затвердження технічної документації із землеустрою по [ADDRESS] та визнання недійсним державного акта від 13 березня 2009 року серії ЯЖ № 612942 щодо права власності на земельну ділянку кадастровий №0510136300:01:036:0091 аналогічні, як у справі 127/24301/15. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року у справі №127/24301/15 доведено законність дій Вінницької міської ради при затвердженні рішення ВМР від 24 грудня 2008 року № 2209, а також відсутність підстав для визнання недійсним державного акта від 13 березня 2009 року серії ЯЖ № 612942 щодо права власності на земельну ділянку кадастровий №0510136300:01:036:0091. Тому в даній справі позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Вінницької міської ради від 24 грудня 2008 року № 2209 в частині затвердження технічної документації із землеустрою по [ADDRESS] та визнання недійсним державного акта від 13 березня 2009 року серії ЯЖ№ 612942 щодо права власності на земельну ділянку кадастровий № 0510136300:01:036:0091 не підлягають задоволенню. Твердження позивача з приводу того, що третейські суди не можуть розглядати справи, які відповідно до закону «Про третейські суди» підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції спростовуються тим, що Законом України від 05 березня 2009 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» внесено зміни до ЗУ «Про третейські суди», а саме до ч.1 ст. 6, якими виключено з компетенції третейських судів розгляд справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні [ADDRESS] [PERSON] набув у власність згідно свідоцтва про право на спадщину від 26 вересня 1986 року 7/100 та на підставі Рішення Третейського суду від 12 жовтня 2005 року 93/100. За таких обставин, станом на 12 жовтня 2005 року, третейським судам були підвідомчі справи у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки. В зв`язку з чим, вимоги позивача, щодо визнання припиненим права власності [PERSON] на нерухоме майно по [ADDRESS] , що зареєстроване на підставі рішення третейського суду від 12 жовтня 2005 року не підлягають задоволенню. Також, в судовому засіданні встановлено, що на момент реєстрації КП «ВООБТІ», 16 листопада 2007 року, рішення Третейського суду від 12 жовтня 2005 року, КП «ВООБТІ» керувалось Наказом №7/5 від 07 лютого 2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно». Відповідно до ч.2 п.2.2 Наказу до заяви про державну реєстрацію прав додаються правовстановлюючі документи, їх нотаріально засвідчені копії, документи, що підтверджують оплату за проведення державної реєстрації прав та видачу витягу про державну реєстрацію прав, а також інші документи, визначені Положенням. Додатком 2 Наказу визначений перелік правовстановлюючих документів, до яких зокрема (п.10) віднесені рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності. Виконавчий лист не є правовстановлюючим документом в розумінні Наказу №7/5 від 07 лютого 2002 року, тому твердження позивача про неправомірність дій КП «ВООБТІ» щодо реєстрації рішення Третейського суду від 12 жовтня 2005 року є хибними, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Що ж стосується позовних вимог в частині визнання договору дарування № 506 від 09 квітня 2013 року недійсним, то суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 09 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0976 га, кадастровий № 0510136300:01:036:0091, для будівництва та обслуговування жилого будинку. Даний договір зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 квітня 2013 року. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недій \~ \~ \~ \~сності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Крім того, положеннями ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В своєму відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] , просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовної вимоги в частині визнання договору дарування № 506 від 09 квітня 2013 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги в частині визнання договору дарування № 506 від 09 квітня 2013 року, не підлягає до задоволення, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не було позбавлене можливості протягом 3 років від дня укладення договору дарування звернутись до суду із позовною заявою про визнання договору недійсним. Так само, не було позбавлене можливості отримати відомості стосовно спірної земельної ділянки, оскільки здійснює ведення та адміністрування Державного земельного кадастру та державну реєстрацію земельних ділянок. \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 33\~414, 32 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 1094 від 14 серпня 2018 року. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у разі відмови в позов, покладаються на позивача. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed