Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, який мотивувала тим, що 25.10.2014 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті він не зробив. До кола спадкоємців першої черги за законом увійшла вона та діти. Позивач скористалася своїм правом на спадкування так як подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини та постійно проживала разом із спадкодавцем на час її відкриття. Інші спадкоємці, син померлого [PERSON] та дочка [PERSON], подали нотаріусу заяву про відмову від своєї частки у спадковому майні на користь позивача. До складу спадкового майна увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок А, загальною площею 84,0 кв.м. та житловою площею 56,7 кв.м., веранда а, ганок, літня кухня Б, сарай Б-1, погріб п/Б, гараж В, убиральня Г, огорожа - №1, ворота № 2, хвіртка № 3, що розташовані за адресою: Вінницька область, м. Липовець, вул. Чернишевського, № 7. Проте, реалізувати свої спадкові права на зазначений об'єкт нерухомості позивач не в змозі, так як на будинок відсутні правовстановлюючі документи, тому, нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії. Вказане стало підставою для звернення позивача з позовом до суду за захистом своїх прав. В ході судового розгляду позивач подала заяву, якою зменшила розмір позовних вимог, у зв'язку з чим просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на частку в розмірі ? житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Вінницька область, м. Липовець, вул. Чернишевського, № 7. Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 01.07.2015 року дана заява була прийнята судом. В судовому засіданні позивач надала суду пояснення щодо обставин викладених в позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, в заяві (а.с 31), яку адресував суду зазначив, що проти позовних вимог не заперечує, розгляд справи просив проводити за відсутності представника, що узгоджується з приписами ст. 158 ч.2 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши істотні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають значення для справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25.10.2014 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 300460 від 27.10.2014 року (а.с 4). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті він не зробив. Згідно матеріалів Спадкової справи № 71/2015 (а.с. 33-41), своїм правом на спадкування скористалася позивач, яка подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини та постійно проживала разом із спадкодавцем на час її відкриття (а.с. 7). Факт подружніх відносин позивача із спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про шлюб від 17.10.1967 року (а.с. 14). Інші спадкоємці, син померлого [PERSON] та дочка [PERSON], подали нотаріусу заяву про відмову від своєї частки у спадковому майні на користь позивача. Інші спадкоємці першої черги відсутні, відтак, позивач є єдиною спадкоємицею на майно померлого. Державний нотаріус Липовецької державної нотаріальної контори [PERSON], відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця, оскільки заявником не було надано нотаріусу правовстановлюючого документа на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Вінницька область, м. Липовець, вул. Чернишевського, № 7, що підтверджується постановою нотаріуса від 22.05.2015 року (а.с 13). У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування"). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами належало до компетенції виконкомів місцевих Рад, яке відображалось у погосподарських книгах місцевих Рад. З матеріалів справи слідує, що власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Вінницька область, м. Липовець, вул. Чернишевського № 7, значився [PERSON] (а.с. 15-24). Так як будинок був побудований за час шлюбу зі [PERSON], частка кожного з подружжя в нерухомому майні становить ?. Зі змісту ст.1216-1218 ЦК України, слідує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220, 1222 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця і той з подружжя, який цього пережив (ст.1261 ЦК України). Як слідує із змісту ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено судом, позивач належить до спадкоємців першої черги, спадщину прийняла. Інші спадкоємці, син померлого [PERSON] та дочка [PERSON], подали нотаріусу заяву про відмову від своєї частки у спадковому майні на користь позивача. Належність спадкової маси спадкодавцю доведена належними та допустимими доказами. За таких обставин суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві, а тому, суд прийшов до висновку, що за позивачаем слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на ? частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який увійшов до складу спадкового майна. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача. При зверненні з позовом до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 1066,45 грн. (а.с. 1), з яких 533,22 грн. ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області було повернено позивачу у зв'язку із зменшенням ним позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 533,23 грн. На підставі викладеного ст.ст. 346 ч.1 п.11, 1218-1223, 1261, 1268-1270 ЦК України,

Outcome: approved