Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

20.01.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Банк «Таврика» про визнання довіреностей та договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, договору іпотеки недійсними. 04.03.2016 року позивачка змінила предмет позову надавши до суду уточнену позовну заяву до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», ПАТ «Банк «Таврика» про встановлення нікчемності договорів, застосування наслідків їх недійсності та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок. В уточненій позовній заяві зазначається, що позивачці на праві власності належать житловий будинок №100 (сто) по вул. Ізмаїльській в місті Запоріжжі на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.1999 року, та земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.12.2007 року. При цьому, позивачка зареєстрована та постійно проживає у вказаному житловому будинку, іншого житла не має. Нещодавно вона дізналася про те, що належні їй на праві власності житловий будинок та земельна ділянка 14 лютого 2008 року були незаконно продані за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, укладеними між [PERSON] та [PERSON], діючого від імені [PERSON] на підставі довіреності, виданої в порядку передоручення [PERSON], за якими житловий будинок та земельна ділянка були набуті у власність [PERSON] Про те, що відповідач, який є її онуком, 13.06.2007 р. в порядку передоручення видав довіреність громадянину [PERSON] позивачка до 2015 року нічого не знала, про передоручення повноважень не була повідомлена, не отримувала від [PERSON] чи [PERSON] коштів на виконання договорів купівлі-продажу та взагалі нічого не знає про таку людину, як [PERSON] На підтвердження того, що позивачка до 2015 року не знала про передоручення повноважень, наданих [PERSON] за довіреністю та про укладені 14.02.2008 року договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, вона посилається на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2014 року у справі №336/7648/14-ц (суддя Дмитрюк О.В.) за позовом [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, яке набрало законної сили та не оскаржувалося. По цій справі [PERSON] звернулась до суду та вказувала про те, що вона є власником житлового будинку, у якому зареєстрований [PERSON], який з липня 2010 року не проживає за цією адресою. Суд, не перевіривши, кому на момент розгляду справи належить право власності на житловий будинок, задовольнив позов та визнав [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком. Зважаючи на це, позивачка вважає що при укладенні договорів купівлі-продажу були порушені вимоги ч. 3 ст. 238 ЦК України, та на підставі цього вона просить встановити нікчемність зазначених договорів купівлі-продажу, застосувати наслідки їх недійсності та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок, як наслідок встановлення факту нікчемності договору купівлі-продажу житлового будинку. Третя особа - ПАТ «Банк «Таврика» проти позовних вимог повністю заперечувала і вказала у поданих до суду запереченнях наступне. Нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 14.02.2008 року, які були укладені між [PERSON] та [PERSON], діючого від імені [PERSON] на підставі довіреності, виданої в порядку передоручення, є законними та не порушують вимог цивільного законодавства. Вказані договори купівлі-продажу були укладені між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені позивачки на підставі довіреності, а отже враховуючи це, договори купівлі-продажу не можуть бути визнані судом недійсними на підставі ч. 3 ст. 238 ЦК України, і як вважає третя особа такий висновок кореспондується із судовою практикою Верховного суду України (постанова від 16.05.2011 року у справі №3-31rc11). ПАТ «Банк «Таврика» у поданих запереченнях також зазначив, що позивачка 26.05.2007 року видала відповідачу довіреність, що була нотаріально посвідчена, відповідно до якої, відповідачу були надані повноваження на продаж вказаних житлового будинку та земельної ділянки за ціною та на умовах на його розсуд строком на три роки із правом передоручення. Вказана довіреність від 26.05.2007 року, та видана на підставі неї в порядку передоручення довіреність від 13.06.2007 року, до укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки не були відмінені, договори були укладені без перевищення наданих за довіреністю повноважень, а отже, як вважає третя особа ПАТ «Банк «Таврика», а тому немає підстав для встановлення нікчемності договорів купівлі-продажу або визнання їх недійсними. У судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволенні уточнених позовних вимог, проти винесення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідач [PERSON] своєчасно повідомлений за останнім відомим місцем свого проживання та шляхом надання оголошення у пресі, про день, час та місце слухання справи, до суду повторно не зявився, про причину неявки суд не повідомив, заперечень не надав. Згідно ст. 169 ч.4 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представників позивача, суд у судовому засіданні ухвалив провести заочний розгляд цієї справи за відсутністю відповідача на підставі наявних у ній даних та доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Треті особи: [PERSON] та представник ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», у судове засідання не зявились, про причини неявки суду не повідомили, про час і місце судового розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку. Представники третьої особи ПАТ «Банк «Таврика» проти позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, наполягали на застосуванні строків позовної давності. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи ПАТ «Банк «Таврика», зясувавши всі обставини у справі та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом було встановлено, що позивачкою за договором купівлі-продажу від 30.10.1999 року, посвідченим Пятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 3-1235, було придбано житловий будинок №100 (сто) по вул. Ізмаїльській в місті Запоріжжі. Вказаний договір купівлі-продажу від 30.10.1999 року було зареєстровано в ОП ЗМБТІ 11.11.1999 року в книзі 166, номер запису 27963, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №17522220, виданим ОП ЗМБТІ 28.01.2008 року, реєстраційний номер 19161654. Придбаний позивачкою житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0594 га (нуль цілих пятсот девяносто чотири десятитисячних гектара), кадастровий номер 2310100000:07:023:0019, яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №270636, виданого Запорізькою міською радою Запорізької області 26.12.2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010726102864. Позивачка зареєстрована та проживає у вказаному житловому будинку. Судом також встановлено, що 26 травня 2007 року позивачка видала довіреність, що посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером КД-2912,відповідно до якої уповноважила відповідача [PERSON] продати за ціну та на умовах на розсуд представника належні їй житловий будинок та земельну ділянку. Дана довіреність була видана строком на три роки з правом передоручення. 13 червня 2007 року відповідач видав довіреність, що посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером КД-3802, відповідно до якої уповноважив третю особу [PERSON] продати за ціну та на умовах на розсуд представника належні позивачці житловий будинок та земельну ділянку. Дана довіреність була видана в порядку передоручення строком до закінчення строку дії первісної довіреності. 14 лютого 2008 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером 1013, відповідно до якого позивачка, від імені якого на підставі довіреності діяла третя особа [PERSON], передав у власність відповідача [PERSON] спірну земельну ділянку. Також, 14 лютого 2008 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером 1010, відповідно до якого позивачка, від імені якого на підставі довіреності діяла третя особа [PERSON], передав у власність відповідача [PERSON] спірний житловий будинок. 03.10.2008 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» було проведено реєстрацію права власності відповідача на житловий будинок на підставі вказаного Договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.02.2008 року. Вказані договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку зі сторони продавця підписані третьою особою [PERSON], який діє від імені позивачки на підставі довіреності, а зі сторони Покупця - відповідачем. Частиною 1 ст. 244 Цивільного кодексу України встановлено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно ч. 1 ст. 240 Цивільного кодексу України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Відповідно до ч. 2 ст. 240 Цивільного кодексу України представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Всупереч положенням ч. 2 ст. 240 Цивільного кодексу України відповідач не повідомив позивачку про факт передоручення повноважень, які йому були надані за довіреністю від 26.05.2007 року, третій особі [PERSON] Враховуючи наведене, за приписами ч. 2 ст. 240 Цивільного кодексу України саме відповідач (як повірений за первісною довіреністю) є уповноваженою відповідальною особою за укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (несе відповідальність за дії замісника - третьої особи [PERSON], як за свої власні). Відповідно до ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Таким чином, відповідач діючи на підставі довіреності здійснив правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах, набувши у власність житловий будинок та земельну ділянку. Такі висновки суду відповідають практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвала від 16.05.2012 року по справі №6-8023св12. Зважаючи на те, що спірні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки укладені із порушенням положень ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку про нікчемність таких договорів. Такийвисновок суду відповідає практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних, ухвала від 26.06.2015 року по справі №6-17742ск15). Посилання третьої особи ПАТ «Банк «Таврика» в обґрунтування заперечень проти позову на судову практику Верховного суду України (постанова від 16.05.2011р. у справі №3-31rc11), на думку суду, є необґрунтованим, оскільки у справі, що переглядалася Верховним судом України, досліджувалися правовідносини, не подібні до правовідносин що досліджуються у цій справі. Так, у постанові ВСУ від 16.05.2011р. у справі №3-31rc11 зазначено про розгляд спору щодо визнання недійсним договору іпотеки з тієї підстави, що договір укладений представником від імені особи, яку він представляє, в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, а у цій справі позов предявлено на тій підставі, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки укладені представником від імені особи, яку він представляє, саме у своїх інтересах. При цьому позиція Верховного суду України у згаданій постанові обґрунтована тим, що представник однієї сторони договору (майнового поручителя) не є представником іншої сторони договору (іпотекодержателя) та відповідно не має жодного відношення до іншої сторони договору (іпотекодержателя), і тому застосування частини 3 статті 238 Цивільного кодексу України є хибним, а у цій справі одна і та ж особа є одночасно і стороною договору і представником іншої сторони договору, що відповідно є підставою для застосування частини 3 статті 238 Цивільного кодексу України. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В Узагальненнях від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний суд України зазначив: " згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Термін "нікчемність правочину", передбачений ЦК, до прийняття цього Кодексу у вітчизняному законодавстві не вживався. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. При розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину з посиланням на ст. 203 ЦК необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК немає спеціальної підстави (норми) для цього". В пунктах 4, 5 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного суду України зазначив наступне: "нікчемними є правочини, якщо їх недійсність встановлена законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про встановлення нікчемності правочинів та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору". У звязку із тим, що за нікчемними договорами купівлі-продажу, які не створюють юридичних наслідків, крім тих, що повязані з їх недійсністю, житловий будинок та земельна ділянка були передані у власність відповідачу, такі обєкти нерухомості повинні бути повернуті позивачці, як законному власнику, у порядку реституції. Проведена на підставі нікчемного договору купівлі-продажу Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на житловий будинок є відповідно незаконною та підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявленою будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Як зазначено в п.п. 7, 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9: "реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину". Заява третьої особи ПАТ «Банк «Таврика» про застосування позовної давності залишається судом без розгляду, оскільки із вказаною заявою може звернутися лише сторона у спорі. Відповідно до положень ч. 3. ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як зазначено у ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Крім того, згідно положень ч. 4 ст. 258 Цивільного кодексу України (в редакції на момент укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки) до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину застосовується позовна давність у десять років. Як зазначив Пленум ВСУ у Постанові № 9 від 06.11.2009 року: до окремих видів вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. На відшкодуванні судових витрат позивачка не наполягала. На підставі викладеного,

Outcome: approved