Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області із позовом до органу приватизації Семенівської селищної ради, [PERSON] , [PERSON] про: визнання незаконними і скасування розпорядження (наказу) рішення органу приватизації Семенівської селищної ради від 19.05.1993 № 2 і свідоцтва про право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] у частині виникнення у позивача права власності на вказану частку у квартирі; зобов`язання органу приватизації Семенівської селищної ради перерозподілити 1/3 частку вказаної квартири на ім`я відповідача [PERSON] . В обґрунтування позову вказано, що 24.05.1993 орган приватизації Семенівської селищної ради на підставі рішення органу приватизації від 19.05.1993 № 2 склав свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира [ADDRESS] передана у власність позивачеві та відповідачам [PERSON] і [PERSON] у рівних частках по 1/3. Протягом 1986 - 1996 років позивач не проживала у вказаній квартирі. На момент приватизації позивач була неповнолітньою і не була зареєстрована у вказаній квартирі. Позивач не мала наміру приватизовувати квартиру під час свого неповноліття. Право на приватизацію державного житлового фонду мали лише особи, які були зареєстровані у відповідному житлі. Ухвалою суду від 08.07.2021 позовну заяву прийнято до провадження суду. Позивач у судовому засіданні позов підтримала повністю, наголосила, що на час приватизації квартири їй було лише 6 років, вона не була зареєстрованою і не проживала у квартирі. Приватизація квартири була ініційована її батьком, як главою сім?ї, тому частка, яка їй належала, має бути передана у власність батькові. Лише нещодавно позивач довідалася про приватизовану на її ім`я батьками частку у квартирі, тому строк позовної давності нею не пропущено. У 6-річному віна не бажала набувати у власність частку у квартирі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] подали до суду заяви про визнання позову і розгляд справи за їх відсутності. Відповідач Семенівська селищна рада у відзиві проти позову заперечувала повністю. Вказала, що рішення органу приватизації Семенівської селищної ради від 19.05.1993 № 2 є актом індивідуальної дії і вичерпало юридичну силу після реалізації, скасуванню воно не підлягає. Похідні від цієї вимоги інші вимоги у справі не підлягають задоволенню. Позивач не давала згоди на приватизацію, відповідні дії вчинялися з ініціативи відповідачів-фізичних осіб, тому вони є належними відповідачами у справі. Семенівська селищна рада не може бути зобов`язана перерозподілити 1/3 частку у праві власності на квартиру для [PERSON] , оскільки це є її дискреційним повноваженням і суд не може підмінювати рішення відповідного органу. Приватизацію здійснено 24.05.1993. Позивач була зареєстрована і проживала у квартирі протягом 22.11.1996 - 29.08.2009 тому мала дізнатися про порушення її прав. Позов подано лише у липні 2021 року тому у позові слід відмовити через сплив позовної давності. Письмовим поясненням позивач вказала, що на час приватизації їй виповнилося 6 років і про належність їй частки у квартирі вона дізналася нещодавно. Неявка відповідачів (їх представників) у судове засідання з огляду на складені ними відзиви не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд встановив, що позивач народилася [INFO] , до одруження мала прізвище " [PERSON] ". На підставі розпорядження (наказу) № 2 від 19.05.1993 органу приватизації Семенівської селищної ради 24.05.1993 органом приватизації Семенівської селищної ради видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] і членам його сім?ї [PERSON] і [PERSON] , загальна площа квартири 56 кв.м, квартира приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (тут і далі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до об`єктів приватизації належать, зокрема, квартири багатоквартирних будинків. Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 5 вказаного Закону якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону (з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю) , зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Згідно довідки виконавчого комітету Семенівської селищної ради № 3671 від 27.05.2021 [PERSON] ( [PERSON] ) станом на 1993 рік проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки виконавчого комітету Семенівської селищної ради № 563 від 29.08.2017 [PERSON] ([PERSON]) дійсно в період з 1986 року по 22.11.1996 року проживала за адресою: [ADDRESS] . З 22.11.1996 по 29.08.2009 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Отже, у розумінні зазначених положень Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" позивач не мала права на приватизацію частки у вказаній квартирі оскільки і не проживала і не була прописана у ній на час приватизації. На час приватизації позивачеві виповнилося повних 5 років і від її імені діяли її законні представники, тобто батьки - співвідповідачі у справі. Відповідно до п.п. 2, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відтак, з огляду на встановлені судом порушення під час приватизації спірної квартири, а саме відсутність у позивача права на приватизацію квартири, у якій вона не була зареєстрована і не проживала до та на час приватизації, суд задовольняє позов у частині визнання незаконним та скасування у відповідній частині рішення органу приватизації про передачу квартири у власність позивачеві і відповідачам-фізичним особам, а також визнання недійсним свідоцтва про право власності на приватизоване житло у частині належності частки права власності квартири позивачеві. Суд відмовляє у позові у частині зобов`язання органу приватизації Семенівської селищної ради перерозподілити 1/3 частку квартири відповідачеві [PERSON] , оскільки останній не звертався до суду із відповідним позовом про захист свого можливо порушеного права і відповідне питання не розглядалося та не ініціювалося у встановленому порядку перед органом приватизації. Судове рішення не може підмінювати собою рішення компетентного органу влади. Спірні правовідносини щодо видачі та складення спірних рішень органу приватизації і свідоцтва про право власності на житло відбулися у травні 1993 року. Останнє є датою складення спірного державного акту під час якої діяв Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР). Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 ЦК УРСР). Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України) Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Наявність такої умови дисциплінує учасників правовідносин, запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Натомість у справі відсутні докази більш раннього поінформування позивачки про незаконно приватизовану на її ім`я частку права спільної власності у спірній квартирі у 6-річному віці позивача та її обізнаність із складеним, у т.ч. на її ім`я, спірного свідоцтва про право власності на житло. Навіть у разі доведення можливої обізнаності позивача про приватизоване без її відома на її ім`я житло значно раніше, чого у справі не доведено, суд вважає поважною причину пропуску строку позовної давності позивачем, оскільки позивача, поза її волею і відома, фактично "збагачено" / "наділено" спірною власністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed