Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

представник ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" Пославська В.І. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - приватне акціонерного товариство «Українська пожежно - страхова компанія» про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 6100,00 грн. та судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 22.12.2015р. між ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" та ТзОВ СП «КОНДАР ЛТД» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №:104770, відповідно до якого позивач ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" застрахував майнові інтереси ТзОВ СП «КОНДАР ЛТД», пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер [NUMBER] . 21.12.2016р. у м. Львові, з вини відповідача [PERSON] , трапилася дорожньо-транспортна пригода (ДТП), у результаті чого було пошкоджено застрахований автомобіль марки «Skoda» реєстраційний номер [NUMBER] . Вина відповідача підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 13.02.2017р. На момент ДТП цивільно правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" згідно полісу №:АІ/9881701. За наслідками ДТП, на підставі рахунку №:б/н від 02.01.2017р., ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" виплатило страхувальнику 6100,00 гривень страхового відшкодування за шкоду, що була заподіяна майну потерпілої особи. Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України, згідно яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяний збиток, а отже після виплати страхового відшкодування у ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" виникло право вимоги до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 6100грн. В той же час, цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання страхової події була забезпечена у ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" згідно полісу №:АІ/9881701. Однак, ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" відмовила у здійсненні страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 05.08.2019 року відповідачу направлялася вимога про відшкодування майнової шкоди в досудовому порядку. Однак станом на сьогодні кошти на рахунок позивача не надходили. З врахуванням вищевикладеного, змушені звернутися до суду. Представник позивача Козацька Т.С. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила позов задовольнити. Представники відповідача, адвокат Приступа Л.Л. в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 22.12.2015р. між ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" та ТзОВ СП «КОНДАР ЛТД» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №:104770, відповідно до якого позивач ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" застрахував майнові інтереси ТзОВ СП «КОНДАР ЛТД», пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер [NUMBER] . 21.12.2016 року о 18.36год. [PERSON] керуючи автомобілем марки Ауді д.н.з. [NUMBER] в м. Львові по вул. Сахарова, не надав перевагу в русі транспортному засобу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , в результаті чого транспортні засоби зазнали технічних пошкоджень та матеріальних збитків, чим порушив вимоги п. 10.2 Правил дорожнього руху. Так, в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований в ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" автомобіль. Як вбачається з постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 13.02.2017 року, особою винною у вчиненні ДТП, що сталась 21.12.2016 року, є водій [PERSON] - відповідач по справі. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача [PERSON] у вчиненні згаданого ДТП доведена та доказуванню не підлягає. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. У відповідності до положення п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку, страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування, розмір якого визначається умовами договору. Крім того, матеріалами справи підтверджується той факт, що на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" згідно полісу №:АІ/9881701. Так, згідно умов договору ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" сплатила страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 6100грн. на підставі заяви про настання страхового випадку від 22.12.2016 року та страхового акту від 02.02.2017 року. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до ст. 1187 ч. 2 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Отже, після виплати страхового відшкодування у ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" виникло право вимоги до відповідача [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 6100,00 гривень. Проте, як встановлено судом, на момент ДТП - [PERSON] застрахував свою цивільно-правову відповідальність в ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія". Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із заяви ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" від 25.02.2019р., після звернення ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" із заявою про виплату страхового відшкодування - ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" було відмовлено у такій виплаті у зв`язку із пропуском ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, що визначений п.37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до змісту вказаної заяви, позивач ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" звернувся до ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" із заявою про виплату страхового відшкодування лише 06.02.2019р., а ДТП мало місце 21.12.2016р., тобто після спливу одного року з моменту скоєння вищевказаного ДТП. Так, після отримання відмови, позивач ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" звернувся із вимогою до винуватця ДТП - відповідача [PERSON] . Однак, на переконання суду, така вимога є безпідставною, враховуючи наступне. Відповідно до п.37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Так, як вказано вище, ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" було пропущено річний строк на звернення до страховика ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" із заявою про виплату страхового відшкодування. При цьому позивачем не було жодним чином обґрунтовано поважність пропуску такого строку. Окрім того, відповідачем [PERSON] було долучено до матеріалів справи докази того, що після ДТП, відповідач звертався з повідомленням про ДТП до страховика ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія", з яким він уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №:АІ/9881701. Тобто [PERSON] виконав свій обов`язок, що був покладений на нього положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, згідно положень п.33.1.4. такого Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка. Як вбачається з копії повідомлення про ДТП, відповідач [PERSON] повідомив ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" про ДТП на наступний день після такої пригоди. Відтак, на думку суду, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, сплачує страхові платежі, та виконав усі обов`язки, що покладені на таку особу чинним законодавством України у сфері страхування, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Така позиція суду підтверджується також і судовою практикою, зокрема позицією Верховного суду, що була висвітлена у Постанові від 04 липня 2018р. по справі №:755/18006/15-ц. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оскільки позивачами не надано суду належних доказів на підтвердження свої вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Outcome: dismissed