Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

12 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що 08 листопада 2014 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, про що було зроблено актовий запис за № 166. Від шлюбу дітей не мають. Причиною розпаду сімї, як зазначає позивачка, стало те, що вони втратили почуття кохання один до одного, у них різні погляди щодо подальшого сумісного проживання, між ними часто виникали непорозуміння з різних побутових причини. Також позивачка зазначає, що тривалий час вона з відповідачем не підтримує шлюбні відносини, виїхала до м. Москва Російської Федерації, де на теперішній час перебуває, тому вважає, що збереження сім'ї неможливе, оскільки суперечить її інтересам. Враховуючи, що сім'я фактично розпалась, примирення між ними неможливе, просить розірвати шлюб у судовому порядку. Представник позивачки за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав заяву з проханням справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав (а.с.15). Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував, строк на примирення просив не надавати. Разом з тим, відповідач просить не стягувати з нього судовий збір, оскільки розірвати шлюб через органи РАЦСУ було не можливим з вини позивачки, яка знаходиться за межами країни. (а.с.18 ). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України не здійснюється. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з свідоцтва про шлюб І-ЖД № 218394 від 08.11.2014 року (а.с.3), 08.11.2014 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] /Ткаченко/ [PERSON], який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, про що було зроблено актовий запис за № 166. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, вони фактично припинили подружні стосунки, відносини не підтримують, втратили почуття поваги та кохання один до одного, примирення не бажають, про що свідчать подані ними заяви (а.с.14,15 ). За таких обставин, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам обох сторін, у звязку з чим, на думку суду, сім'я розпалась остаточно й шлюб між ними варто розірвати. При цьому, суд керується вимогами ст. 24 СК України, яка регламентує, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. В силу ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як видно із свідоцтва про шлюб, у зв'язку з реєстрацією шлюбу позивачка змінила своє прізвище з "Ткаченко" на "Сидоряк". В позовній заяві (а.с.2), остання просила після розірвання шлюбу, залишити їй прізвище "Сидоряк". Тому, підстав для відновлення дошлюбного прізвища позивачки, суд не вбачає. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що згідно абз.2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, присуджуються всі понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, то вони компенсуються за рахунок держави. Відповідач [PERSON] до пільгової категорії осіб, які звільняються від сплати судового збору, не відноситься. Відтак, підстави для звільнення його від сплати судового збору відсутні. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачкою при поданні позову сплачено судовий збір у сумі 640 грн., а відповідач є таким, що відповідно до ЗУ «Про судовий збір» не звільнений від його сплати, суд вважає, що судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 640 гривень згідно квитанцій №0.0.865844886.1 (а.с.1) від 09.10.2017 року, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved