Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

Позивачка за первісним позовом звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Будищенської сільської ради № 13-10 від 14 червня 2016 року було затверджено проекти землеустрою щодо відведення у власність відповідачу 2 за рахунок земель не наданих у власність або користування (рілля) земельних ділянок площами 0,2500 га (кадастровий № 7124981500:05:001:0045) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,3509 га (кадастровий № 7124981500:05:001:0046) для ведення особистого селянського господарства в межах [ADDRESS] , у зв`язку з чим він здійснив їх державну реєстрацію та отримав витяги з Державного земельного кадастру від 02 червня 2016 року відповідно серії НВ-7103765202016 та НВ-7103765262016. На підставі даного рішення, витягів з Державного земельного кадастру виконавчим комітетом Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 липня 2016 року з відповідними індексними номерами 30294116 та 30295564, номер запису про право власності відповідно: 15221641 та 15251087. Зазаначає, що даним рішенням відповідач 1 передав у власність відповідача 2 частину її прибудинкової території, про що, на її думку, свідчить витяг із публічної кадастрової карти України, а також те, що вона є законним користувачем сусідньої земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] , оскільки дана ділянка належить їй на праві успадкованого довічного володіння на підставі рішення сесії Будищенської сільської ради № 7-3 від 27 вересня 1991 року та приватизована за рішенням виконкому Будищенської сільської ради за № 56 від 27 листопада 1997 року. Указує, що здійснювала забудову та обслуговування земельної ділянки відповідно до Плану забудови земельної ділянки № 225 від 26 грудня 1991 року та пізніше, подовживши її за рахунок земель Будищенської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, приватизувала за рішенням Будищенської сільської ради № 13-3 від 19 жовтня 2011 року. Наголошує, що ширина земельної ділянки завжди становила 25 м, її межі були погоджені ще у 2009 році з сусідніми землекористувачами Лонськими до придбання відповідачем 2 свого домоволодіння, про що було складено акт погодження меж. Внаслідок приватизації відповідачем 2 двох земельних ділянок сумарний їх розмір збільшився майже на 5 соток, у зв`язку з чим нові земельні ділянки накладаються на її земельну ділянку на 2,5 метри по всій довжині. Такі дії Будищенської сільської ради, на її переконання, були спрямовані саме на відібрання у неї землі на користь відповідача 2, про що свідчать також факти скасування Будищенською сільською радою свого ж рішення № 13-3 від 19 жовтня 2011 року про надання їй у власність земельної ділянки площею 0,5247 га, визнання позовних вимог [PERSON] у справі за позовом останнього до управління Держгеокадастру у Черкаському районі Черкаської області, Будищенської сільської ради про визнання недійсним та скасування актів на право власності на земельну ділянку, ініціювання кримінальної справи проти колишнього землевпорядника сільської ради [PERSON] щодо підробки підпису на дозволі на розробку технічної документації [PERSON] , прийняття оскаржуваного рішення, яким відповідачу 2 надано частину земельної ділянки позивачки. Також вона посилається на положення п. б ч. 2 ст. 198 ЗК України та вважає, що у зв`язку з непогодженням нею меж земельних ділянок, які приватизовувались відповідачем 2, оскаржуване нею рішення сільської ради прийняте всупереч вимогам Земельного кодексу України. У зв`язку з викладеним просить визнати недійсним рішення Будищенської сільської ради № 13-10 від 14 червня 2016 року; визнати недійсною документацію із землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,2500 га та площею 0,3509 га в межах [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію указаних земельних ділянок; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30294116 від 04 липня 2016 року, а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30295564 від 04 липня 2016 року. 05 липня 2017 року від представника відповідача 1 до суду надійшли заперечення на первісний позов, в яких він позовні вимоги не визнав та пояснив, що 14 червня 2016 року Будищенська сільська рада рішенням № 13-10 затвердила проекти землеустрою відповідачу 2 щодо відведення у власність за рахунок земель не наданих у власність або користування (рілля) земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,3509 га у власність або користування (рілля) для ведення особистого селянського господарства в межах [ADDRESS] . Вважає указане рішення законним та обґрунтованим з огляду на наступне. 03 серпня 2015 року відповідачем 2 на розгляд відповідача 1 було подано заяву з відповідними додатками про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою. Вказана заява та додатки до неї відповідали вимогам ст. 118 ЗК України. 06 серпня 2015 року за результатами розгляду зазначених заяв було прийнято рішення Будищенської сільської ради № 60-11, яким надано дозвіл відповідачу 2 на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. 11 вересня 2015 року земельною комісією Будищенської сільської ради за результатами розгляду заяви відповідача 2 було складено акт, відповідно до якого обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , здійснювалося за відсутності сусідки [PERSON] , (яка є позивачкою за первісним позовом), при обстеженні жодних порушень при встановленні меж не виявлено. Акт земельної комісії від 11 вересня 2015 року вирішено вважати дійсним рішенням Будищенської сільської ради № 3-24 від 01 грудня 2015 року. 27 січня 2016 року відповідач 2 відповідно до норм чинного законодавства подав заяви у Будищенську сільську раду про надання дозволу на приватизацію земельних ділянок без підпису суміжного землекористувача. Указані заяви були розглянуті та рішенням Будищенської сільської ради № 5-13 від 09 лютого 2016 року відповідачу 2 надано дозвіл на приватизацію земельних ділянок площею 0,2500 га та 0,3509 га, які знаходяться у [ADDRESS] , без підпису суміжного землекористувача [PERSON] 08 червня 2016 року відповідач 2 у відповідності до ст. 118 ЗК України подав заяви та проекти землеустрою до відповідача 1 щодо відведення земельних ділянок площею 0,2500 га та 0,3509 га. 14 червня 2016 року, розглянувши указані заяви та проекти землеустрою, відповідачем 1 рішенням № 13-10 були затверджені відповідні проекти землеустрою та надано у власність земельні ділянки площами 0,2500 га (кадастровий № 7124981500:05:001:0045) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,3509 га (кадастровий № 7124981500:05:001:0046) для ведення особистого селянського господарства в межах [ADDRESS] . На його думку, позивачка не наводить жодної норми законодавства, яку було порушено при винесенні зазначеного рішення. Наголошує, що позивачка є користувачем земельної ділянки площею 0,12 га, на якій знаходиться нерухоме майно, відповідно до земельної облікової документації, тому для вказаної земельної ділянки необхідно розробляти технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), відповідно до ст. 55 ЗУ «Про землеустрій». А відповідно до ч. 8 ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» для розроблення землевпорядної документації на земельну ділянку площею 0,12 га, на якій розташоване нерухоме майно, позивачці не потрібно отримувати дозвіл у відповідача 1. У той час, як на земельну ділянку площею 0,4047 га, яку вона має намір отримати для ведення особистого селянського господарства, що є не сформованою, необхідно розробляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідно до ст. 50 ЗУ «Про землеустрій». На твердження позивачки про те, що вона є законним користувачем земельної ділянки відповідно до рішення Будищенської сільської ради №13-3 від 19 жовтня 2011 року зазначає, що указане рішення Будищенської сільської ради було визнане рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року недійсним та скасоване в частині затвердження технічної документації [PERSON] із землеустрою на земельну ділянку площею 0,5247 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в частині надання цієї земельної ділянки у власність та в частині віднесення цієї земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, а також скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 30 квітня 2013 року, видане [PERSON] на цю земельну ділянку. Таким чином, на його думку, жодних підстав для набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,5247 га не існує, так як вона була і є на даний час користувачем лише земельної ділянки площею 0,12 га. Посилання позивачки на те, що наявні судові рішення на її користь з приводу скасування Будищенською сільською радою рішення № 13-3 від 19 жовтня 2011 року про надання у власність їй земельної ділянки площею 0,5247 га є безпідставними, оскільки наявне рішення суду, яке набрало законної сили, яким рішення Будищенської сільської ради № 13-3 від 19 жовтня 2011 року в цій частині скасовано. Щодо зазначення позивачкою про здійснення нею плати за користування земельною ділянкою площею 0,5247 га, це жодним чином не підтверджує право користування земельною ділянкою саме такої площі. Так, існуюче законодавство та судова практика говорить про обов`язковість плати за землю, яка перебуває у фактичному користуванні особи незалежно від наявності правовстановлюючих документів. Плата за фактичне використання земельної ділянки не породжує жодних прав на таку земельну ділянку. На підставі викладеного, просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 26 вересня 2017 року представником відповідача 2 - [PERSON] було подано до суду заперечення на первісний позов, відповідно до яких він позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідач 2 є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2010 року. У зв`язку з помилками, допущеними землевпорядною організацією відповідачу 2 був розроблений та виданий державний акт на право власності на земельну ділянку з помилками, а саме змінено конфігурацію земельної ділянки таким чином, що частина об`єкта нерухомості, що була придбана ним стала розташовуватися на сусідній земельній ділянці. Таким чином, приватизація сусідньої земельної ділянки позивачки була здійснена з урахуванням помилкового державного акту, тому відображала те, що частина об`єкта нерухомості відповідача 2 була розташована на земельній ділянці позивачки. У подальшому право власності на земельні ділянки як позивачки, так і відповідача 2 були скасовані. Зазначає, що позивачка безпідставно вважає себе законним користувачем земельної ділянки відповідно до рішення Будищенської сільської ради №13-3 від 19 жовтня 2011 року, оскільки указане рішення органу місцевого самоврядування було скасовано рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року у справі №707/3407/13-ц в частині затвердження технічної документації [PERSON] із землеустрою на земельну ділянку площею 0,5247 га за адресою: [ADDRESS] , в частині надання цієї земельної ділянки у власність та в частині віднесення цієї земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, а також скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 30 квітня 2013 року, видане [PERSON] на цю земельну ділянку. Про це зазначається також і в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 вересня 2016 у справі № 707/187/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, якою касаційну скаргу [PERSON] було відхилено. Позивачка на підтвердження законності користування посилається на право успадкованого довічного володіння земельною ділянкою на підставі рішення Будищенської сільської ради № 7-3 від 27 вересня 1991 року, приватизацію на підставі рішення виконкому Будищенської сільської ради № 56 від 27 листопада 1997 року, право власності на житловий будинок, який розташований на вказаній земельній ділянці, план забудови від 26 грудня 1991 року № 255. Однак, всі указані документи містять інформацію про земельну ділянку площею 0,12 га та не містять жодної інформації про конфігурацію та межі вказаної ділянки, тому Позивач безпідставно та необгрунтовано вважає себе користувачем земельної ділянки площею 0,5247 га. Крім того, в позовній заяві позивачка посилається на державний акт серії ЯЛ № 632678 від 16 грудня 2010 року (на право власності [PERSON] на земельну ділянку) та відомості, які в ньому зазначені. Однак, вказаний державний акт рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 лютого 2014 року - скасовано, оскільки мала місце геодезична помилка, адже конфігурація земельних ділянок відповідно до державного акту не відповідала конфігурації земельних ділянок, якими він фактично користувався. Таким чином, доводи позивачки, які стосуються того, що відповідач 2 погодився з межами земельної ділянки, купуючи домоволодіння є безпідставними та необгрунтованими. Також, позивачкою жодним чином не наведено які саме норми права порушені при винесенні оскаржуваного рішення. Адже, 03 серпня 2015 року відповідачем 2 відповідно до ст. 118 ЗК України було подано заяву про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою з відповідними додатками на розгляд відповідачу 1. 06 серпня 2015 року рішенням Будищенської сільської ради № 60-11 надано дозвіл відповідачу 2 на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. 11 вересня 2015 року земельною комісією Будищенської сільської ради за результатами розгляду заяви [PERSON] було складено акт, відповідно до якого обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , здійснювалося за відсутності сусідки [PERSON] , при обстеженні були встановлені чіткі межі земельної ділянки за допомогою спеціальних приладів, жодних порушень при встановленні меж не виявлено. Указаний акт рішенням Будищенської сільської ради № 3-24 від 01 грудня 2015 вирішено вважати дійсним. 27 січня 2016 року відповідач 2 відповідно до чинного законодавства подав заяви до відповідача 1 про надання дозволу на приватизацію земельних ділянок без підпису суміжного землекористувача. Рішенням Будищенської сільської ради № 5-13 від 09 лютого 2016 року дозволено відповідачу 2 приватизувати земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,3509 га, які знаходяться в [ADDRESS] без підпису суміжного землекористувача - позивачки по справі. У подальшому, 08 червня 2016 року відповідач 2 у встановленому законом порядку та відповідно до ст. 118 ЗК України подав заяви та проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,2500 га та 0,3509 га до відповідача 1. 14 червня 2016 року рішенням Будищенської сільської ради № 13-10 вказані заяви та проекти були розглянуті та затверджені відповідні проекти землеустрою. Надалі право власності на зазначені земельні ділянки було зареєстроване відповідачем 2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, на його думку, на підставі зазначених рішень та акту земельної комісії, які ніким не оскаржені та чинні на даний час, відповідач 1 законно та обґрунтовано виніс рішення № 13-10 від 14 червня 2016 року, яким затвердив проекти землеустрою відповідачу 2. Тому вважає, що право власності відповідача 2 на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 7124981500:05:001:0045 під реєстраційним номером 962029271249, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та на земельну ділянку площею 0,3509 га з кадастровим номером 7124981500:05:001:0046 під реєстраційним номером 962112571249, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства правомірно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Натомість, зазначає, що у позивачки відсутнє право власності на земельну ділянку площею 0,5247 га, відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку такої площі, тому вважає, що відсутнє порушене право на указану ділянку. Наголошує, що оспорюване рішення прийняте відповідачем 1 при реалізації повноважень у галузі земельних відносин, тому є законним та обґрунтованим. Враховуючи викладене, просить відмовити повністю у задоволенні позову. 21 листопада 2018 року за згодою всіх сторін по справі від представника позивачки за первісним позовом - [PERSON] було надано до суду відповідь на відзиви відповідачів 1 та 2 на первісний позов, в якому вона пояснила, що відповідачу 1 було відомо про наявність спору між позивачкою та відповідачем 2, оскільки про це позивачка неодноразово повідомляла відповідача 1. Позивачка направляла відповідачу 1 лист, в якому просила не надавати згоду на приватизацію земельної ділянки відповідачу 2 без погодження меж з нею. Однак, відповідач 1 рішенням № 13-10 від 14 червня 2016 року затвердив технічну документацію відповідача 2 без погодження меж позивачкою як власником суміжної земельної ділянки на праві власності. Акт обстеження земельної ділянки відповідача 2 здійснювався за відсутності позивачки, оскільки вона не була запрошена для погодження меж земельної ділянки. В акті обстеження земельної ділянки відповідача 2 від 11 вересня 2015 року не зазначено, яким чином встановлено чіткі межі земельної ділянки та за допомогою яких спеціальних приладів. Не було складено жодного акту з графічним зображенням земельної ділянки та її координатами за результатами саме цього обстеження. Не вказано про те, чи відповідає подана на затвердження технічна документація відповідача 2 фактичному користуванню земельними ділянками, які були погоджені з 2009 року, ще до придбання ним домоволодіння. На підставі саме акту обстеження меж без жодних графічних матеріалів відповідач 1 дозволив відповідачу 2 приватизувати ділянку без погодження меж суміжним власником. На її думку, оскільки були скасовані правовстановлюючі документи на земельні ділянки як позивачки, так відповідача 2, встановлення меж можливе лише на підставі фактичного користування. Зазначає. що позивачка неодноразово подавала заяви на розробку проекту землеустрою аналогічної земельної ділянки, якою вона фактично володіє та обслуговує, сплачує плату за землю - площею 0,5247 га. Однак кожного разу їй було безпідставно відмовлено. Підкреслює, що права позивачки на земельну ділянку підтверджується документами, виданими ще задовго до того, як відповідач 2 придбав домоволодіння. Більше того, межі земельної ділянки позивачки були погоджені суміжним землевласником задовго до того, як відповідач 2 придбав домоволодіння. У договорі купівлі-продажу домоволодіння відповідача 2 зазначений кадастровий номер земельної ділянки, тобто, на її думку, конфігурація його земельної ділянки була визначена на момент придбання домоволодіння. Указана конфігурація відповідала порядку фактичного користування, який на той момент склався. Однак, відповідач 2 вирішив розширити свою земельну ділянку за рахунок ділянки позивачки та розпочав низку судових процесів проти неї. Вважає, що право власності позивачки було скасоване не з мотивів невідповідності фактичному користуванню та порушення будь-яких прав відповідача 2, а на підставі начебто підробки документу - дозволу на розробку проекту землеустрою, який взагалі не містить посилання на конфігурацію земельної ділянки та її розміри. Позивачкою наведено норми, які були порушені під час приватизації земельної ділянки відповідачем 2, а саме положення статті 198 ЗК України, якою передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Тому вважає, що погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає як перевірку того, чи є земельна ділянка вільною, чи не належить вона іншому власнику чи користувачеві та чи не накладаються межі вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Таким чином, на її думку, непогодження меж із суміжним землевласником призвело до того, що земельна ділянка відповідача 2 накладається на земельну ділянку, якою позивачка правомірно та законно володіє і користується. Внаслідок приватизації земельної ділянки відповідачем 2 частина земельної ділянки позивачки опинилася у його власності. У зв`язку з викладеним, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 21 лютого 2019 року від відповідача 2 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив позивачки за первісним позовом в яких він пояснив, що наразі земельна ділянка площею 0,5247 га за адресою: [ADDRESS] , перебуває у комунальній власності відповідача 1 та не перебуває у користуванні позивачки. Користування зазначеною земельною ділянкою позивачка доводить лише наявністю рішення Будищенської сільської ради № 13-3 від 19 жовтня 2011 року, яке рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року у справі № 707/3407/13-ц було скасоване в частині затвердження технічної документації [PERSON] із землеустрою на цю земельну ділянку, а також скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 30 квітня 2013 року, видане [PERSON] на цю земельну ділянку. Інші докази, на які посилається позивачка, а саме рішення Будищенської сільської ради № 7-3 від 27 вересня 1991 року, рішення виконкому Будищенської сільської ради № 56 від 27 листопада 1997 року, право власності на житловий будинок, який розташований на вказаній земельній ділянці, план забудови від 26 грудня 1991 року № 255, доводять лише факт користування позивачкою земельною ділянкою площею 0,12 га. Також вважає безпідставними твердження позивачки, що він погодився з межами та конфігурацією земельної ділянки під час купівлі домоволодіння, оскільки це спростовується його діями щодо скасування державного акту серії ЯЛ № 632678 від 16 грудня 2010 року (на право власності [PERSON] на земельну ділянку). Вказаний державний акт рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 лютого 2014 року скасовано, оскільки мала місце геодезична помилка, адже конфігурація земельних ділянок відповідно до державного акту не відповідала конфігурації земельних ділянок, якими він фактично користувався. Отже, відповідач 1, що є органом місцевого самоврядування, за відсутності порушення норм законодавства затвердив йому проекти землеустрою, чим здійснив законне розпорядження землями комунальної власності. Наразі відсутні підстави, які надавали б позивачці право правомірно та законно володіти земельною ділянкою площею 0,5247 га. У силу неприязних стосунків з позивачкою за первісним позовом, він 27 січня 2016 року звернувся до відповідача 1 із заявою про надання дозволу приватизувати земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,3509 га без підпису суміжного землекористувача - позивачки за первісним позовом. Відповідач 1 у порядку ст.ст. 12, 81, 158 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», розглянувши його заяву від 27 січня 2016 року, акт комісії з земельних питань та охорони навколишнього середовища від 11 вересня 2015 року про обстеження межових ліній земельних ділянок громадян [PERSON] та [PERSON] (затверджений рішенням сесії № 3-24 від 01 грудня 2015 року) та в межах своїх повноважень прийняв рішення № 5-13 від 09 лютого 2016 року та вирішив затвердити ситуаційний план його земельних ділянок та дозволити йому приватизувати земельні ділянки без підпису суміжного землекористувача, а саме - позивачки за первісним позовом. Підписати акти погодження меж та ситуаційний план земельних ділянок уповноважено сільського голову. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 346/4408/15-ц, вважає, що акт погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації. Погодження меж, проведення кадастрових зйомок не впливають на правовий режим земельних ділянок та не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини. Отже, відсутність чи наявність акту про встановлення меж не має жодного юридичного значення для прав та законних інтересів позивачки. Відповідачем 1 та відповідачем 2 дотримано процедуру приватизації у повній мірі відповідно до законодавства України. Питання погодження меж земельних ділянок вже було вирішено у передбачений законодавством спосіб рішенням Будищенської сільської ради № 5-13 від 09 лютого 2016 року. Наразі дане рішення не оскаржено та не скасовано, та відповідно до ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 144 Конституції України є обов`язковим до виконання на території, підпорядкованій органу місцевого самоврядування. Щодо вимоги скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером 7124981500:05:001:0045, та земельної ділянки площею 0,3509 га з кадастровим номером 7124981500:05:001:0046; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 30295564 від 04 липня 2016 року, а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 30294116 від 04 липня 2016 року, позивачкою лише зазначено про взаємопов`язаність всіх позовних вимог, проте жодним чином не здійснено обґрунтування порушення прав та законних інтересів та не наведено доказів неправомірності такої реєстрації. Таким чином, на його думку, рішення прийняті відповідно до вимог чинного законодавства і жодним чином не порушують прав та законних інтересів позивачки, документація із землеустрою розроблена та затверджена відповідно до норм чинного законодавства, та відповідно реєстрація права власності на земельні ділянки проведена згідно з нормами чинного законодавства. 26 вересня 2017 року [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву з вимогами до Будищенської сільської ради, [PERSON] про встановлення земельного сервітуту на право проходу по земельній ділянці, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 7124981500:05:001:0045, площею 0,25 га, право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером 962029271249, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та з кадастровим номером 7124981500:05:001:0046 площею 0,3509 га, право власності на яку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером 962112571249, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. На вказаній земельній ділянці розміщене нерухоме майно (гараж-сарай позначений літерою «Б» на технічному паспорті на житловий (садибний) будинок), яке позивач за зустрічним позовом не має можливості обслуговувати, оскільки не має можливості проходу до нього, враховуючи, що відстань до суміжної земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] становить лише 0,33 м. Поряд з його земельною ділянкою межує земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року у справі № 88ц/793/16/14, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2015 року, скасоване свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку, а також скасовано рішення Будищенської сільської ради № 13-3 від 19 жовтня 2011 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою по складанню документів, що посвідчують право на вказану земельну ділянку площею 0,5247 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим вважає, що зазначена земельна ділянка не є сформованною та відноситься до комунальної власності, тобто власником є відповідач 1. Крім того, посилається на те, що з урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до нерухомого майна, розташованого на його земельній ділянці, можливий виключно через земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Проте фактичний користувач останньої - відповідачка 2 за зустрічним позовом, створює перешкоди у проході йому через указану земельну ділянку, та як наслідок унеможливлює користування його нерухомим майном, та фактично перешкоджає у користуванні земельною ділянкою, яка є власністю позивача за зустрічним позовом. З метою вирішення даної проблеми він звертався до відповідача 1 з відповідним листом про наміри встановити земельний сервітут шляхом укладення договору встановлення земельного сервітуту на право проходу через земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 27 квітня 2017 року він отримав лист з рішенням Будищенської сільської ради № 30-15 від 14 квітня 2017 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON] щодо укладення договору встановлення земельного сервітуту», яким йому було відмовлено [PERSON] в укладенні договору встановлення земельного сервітуту. Підставою для відмови стало те, що земельна ділянка площею 0,12 га за адресою: [ADDRESS] , відповідно до наявної у відповідача 1 земельно-кадастрової книги №5, особового номеру 1085, обліковується за користувачем [PERSON] , (відповідачкою 2 за зустрічним позовом). З огляду на викладене, просить суд встановити на його користь безстроковий, безоплатний земельний сервітут, який полягає у праві проходу через частину земельної ділянки щодо земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності Будищенській сільській раді, Черкаського району, Черкаської області та зобов`язати відповідачку 2 за зустрічним позовом усунути перешкоди в користуванні своїми земельними ділянками з кадастровими номерами 7124981500:05:001:0045 та 7124981500:05:001:0046 шляхом перенесення самовільно встановленого відповідачкою 2 паркану за межі його земельних ділянок. Представником відповідача 2 за зустрічним позовом - [PERSON] подано до суду заперечення на зустрічний позов, згідно з якими остання позовні вимоги не визнає з огляду на наступне. Так, на момент придбання домоволодіння позивачем за зустрічним позовом межі земельних ділянок позивача та відповідачки 2 вже були погоджені попередніми землевласниками, тобто позивач придбав домоволодіння вже на сформованій земельній ділянці. Коли він почав розбудовувати своє домовлодіння (у квітні 2012 року) відповідачка 2 нагадувала йому про те, що будівництво ведеться поза межами його земельної ділянки, однак він не припинив будівництво, розуміючи, що фактично порушує її права та усвідомлюючи, що у подальшому він ніяк не зможе обслуговувати споруди, побудовані поза межами своєї земельної ділянки. У зв`язку з цим відповідачка 2 зверталася до органів державної влади та місцевого самоврядування з метою захисту своїх прав. 30 квітня 2013 року вона зареєструвала своє право власності на земельну ділянку у порядку, передбаченому чинним законодавством. За ініціативою позивача судами різних інстанцій розглядалася справа, в якій досліджувалася вся технічна документація її земельної ділянки, жодних порушень під час приватизації земельної ділянки судами виявлено не було. Усе викладене свідчить про те, що відповідачка 2 не порушує права позивача, а останній своїми незаконними діями призвів до того, що його споруда знаходиться на чужій земельній ділянці і він не має змоги її обслуговувати. Крім того, заперечуючи проти позовних вимог, які викладені у зустрічній позовній заяві, звертає увагу суду на той факт, що на місці розташування позивачем гаражу-сараю під літерою "Б", вона планувала побудову господарської споруди. У випадку встановлення сервітуту, вона ніколи не зможе побудувати указану господарську споруду, оскільки інші частини земельної ділянки для цього не заплановані. Позивачу неодноразово у судових засіданнях було запропоновано мирне врегулювання спору шляхом здійснення перебудови двоскатного даху гаражу-сараю на односкатний таким чином, щоб вона могла добудувати свою господарську споруду впритул до гаражу-сараю, стіна якого була б спільною стіною обох споруд, а дах споруди буде спільним двоскатним. Гараж-сарай відповідно до плану забудови земельної ділянки від 12 липня 1990 року позивача, а також численних технічних паспортів позивача, виготовлених у різний час, повинен, на її думку, знаходитися на відстані 1 метр від межі земельних ділянок позивача та відповідачки 2. Відповідачка 2 викликала представників землевпорядної організації з метою встановлення відповідності фактичних меж задокументованим: виявилося, що гараж-сарай дійсно знаходиться поза межами земельної ділянки позивача більше ніж на метр. Наголошує, що на момент будівництва гаражу-сараю літ. Б право власності позивача та відповідачки 2 на земельні ділянки посвідчувалися Державними актами на землю позивача та затвердженою технічною документацією на земельну ділянку відповідачки 2, яка була передана їй у приватну власність рішенням Будищенської сільради № 13-3 від 19 жовтня 2011 року, що, на її переконання, свідчить про свідоме здійснення будівництва позивачем на чужій земельній ділянці. Акт виносу меж доводить це, оскільки представники землевпорядної організації керувалися даними, внесеними до Державного земельного кадастру. Відповідачка 2 зверталася до органів державної влади та місцевого самоврядування з метою захисту своїх прав. Зокрема, до інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю, в результаті чого після обстеження земельних ділянок позивача та відповідачки 2 було складено Акт, відповідно до якого було встановлено факт проведення будівельних робіт щодо сараю-гаражу літ. Б, внаслідок чого частина конструкції сараю знаходиться на земельній ділянці відповідачки 2, а саме на 1,2 м шириною та на 14,2 м довжиною, що є порушенням п. 3.25 ДБН 360-92. Окремо відповідачка 2 подала запит про те, чи видавався дозвіл на будівництво/реконструкцію за адресою: [ADDRESS] . Листом інспекції ДАБК підтверджено, що жодних дозволів на будівництво/реконструкцію позивач не отримував. Крім того, відповідачка 2 зверталася до відповідача 1 із заявою щодо припинення самовільного будівництва. Однак, замість реагування на протизаконну забудову позивачем земельної ділянки відповідачки 2, голова Будищенської сільської ради Приходько Г.М. ініціював винесення на порядок денний сесії сільської ради питання про скасування рішення Будищенської сільської ради № 13-3 від 19 жовтня 2011 року про надання відповідачці 2 у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 7124981500:05:001:0038, за адресою: [ADDRESS] . 29 травня 2012 року рішенням Будищенської сільської ради № 28-8 було скасовано рішення № 13-3 від 19 жовтня 2011 року. Просить взяти до уваги документи, видані ще у радянські часи. Попередні землевласники земельної ділянки, як і відповідачка 2 отримали земельні ділянки площею 0,15 га та 0,12 га за рішенням Будищенської сільської ради народних депутатів Черкаського району ще у 1990-1991 роках. На підставі таких рішень були видані плани забудови земельних ділянок, на яких ширина земельної ділянки відповідачки 2 становить 25 метрів. Натомість ширина земельної ділянки позивача відповідно до плану забудови становить 27 метрів, але на рівні розташування гаражу-сараю літ. Б ширина земельної ділянки становить 28,5 метрів, що на її думку свідчить про те, що позивач своїми незаконними діями призвів до того, що його споруда знаходиться на чужій земельній ділянці і він не має змоги її обслуговувати. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 15 січня 2018 року провадження у справі №707/1022/17 було зупинено у зв`язку із призначенням по справі судової земельно-технічної експертизи. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 07 червня 2018 року провадження у справі було поновлено для вирішення по суті клопотання судового експерта [PERSON] Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 16 липня 2018 року провадження у справі зупинено на час проведення судової земельно-технічної експертизи. У зв`язку із надходженням до суду висновку судової земельно-технічної експертизи №1309/18 від 13 вересня 2018 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2018 року поновлено провадження у справі. Після ознайомлення з висновком експерта представником позивача за зустрічним позовом - [PERSON] до суду було надано заяву про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом, в якій останній пояснив, що ознайомившись з висновком експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи № 1309/18 від 13 вересня 2018 року та пропозиціями щодо варіантів встановлення сервітуту, просить для забезпечення позивачу можливості обслуговувати нерухоме майно, що належить йому на праві приватної власності (сарай-гараж позначений літерою «Б» на технічному паспорті на житловий (садибний) будинок за адресою: [ADDRESS] ) встановити безстроковий, безоплатний земельний сервітут у відповідності до варіанту 2, запропонованого судовим експертом [PERSON] у вказаному висновку шляхом надання позивачу права проходу через частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності Будищенській сільській раді, Черкаського району, Черкаської області. Крім того, просить зобов`язати відповідачку 2 усунути перешкоди у користуванні позивачем земельними ділянками з кадастровими номерами 7124981500:05:001:0045 та 7124981500:05:001:0046, які належать йому на праві приватної власності шляхом перенесення самовільно встановленого відповідачкою 2 паркану за межі земельних ділянок позивача. 15 січня 2019 року від відповідачки 2 за зустрічним позовом та її представника надійшли заперечення на заяву про уточнення позовних вимог зустрічного позову, в яких вони зазначили, що відповідачка 2 є законним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , оскільки їй належить право успадкованого довічного володіння даною земельною ділянкою на підставі рішення сесії Будищенської сільської ради № 7-3 від 27 версня 1991 року, приватизовану за рішенням виконкому цієї ж ради за № 56 від 27 листопада 1997 року та право власності на житловий будинок, розташований на цій же земельній ділянці відповідно до договору дарування. Твердження позивача про те, що земельна ділянка за вказаною адресою належить на праві власності відповідачу 1 протирічить рішенню відповідача 1 № 30-15 від 14 квітня 2017 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON] щодо укладання договору встановлення земельного сервітуту», яким сільська рада відмовила позивачу на підставі наявної у відповідача 1 земельно-кадастрової книги № 5 особового номеру 1085, згідно з якою земельна ділянка площею 0,12 га за даною адресою обліковується за користувачем [PERSON] . Зазначає, що вона, крім будинку, не має жодної господарської споруди, тому зачинений внутрішній двір служить місцем зберігання технічного інвентарю, мотоблоку, інших цінних речей, які їй просто ніде зберігати, що унеможливлює прохід сторонніх осіб у внутрішній двір. Запропонований сервітут порушує право вільного користування земельною ділянкою, створює небезпеку для мешканців домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Позивач набув право власності на домоволодіння відповідно до договору купівлі-продажу. Склад домоволодіння на момент його придбання відображений у технічному паспорті від 2010 року. Звертає увагу суду на конфігурацію та склад стін гаражу-сараю літ. Б, б, б*. У подальшому будівля була знесена, у 2012 році без жодного дозволу на будівництво побудована інша споруда, споруджені нові стіни, дах. На їхню думку, існує достатньо доказів, які дозволяють стверджувати, що гараж-сарай позивача є самочинним будівництвом. За договором купівлі-продажу від 20 травня 2010 року позивач придбав сусіднє домоволодіння [ADDRESS] співвласників [ADDRESS] та [PERSON] . Як вбачається з указаного договору вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га з визначеним кадастровим номером земельної ділянки 7124981500:05:001:0040. Тобто вже на момент придбання домоволодіння, ширина земельної ділянки становить 26,19 м. Наголошує, що гараж-сарай вже на етапі створення знаходився поза межами земельної ділянки, наданої позивачу, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 7124981500:05:001:0040, що і закріплено у його ж договорі купівлі-продажу. Так, за технічною документацією, складеною для земельної ділянки з кадастровим номером 7124981500:05:001:0040, ширина земельної ділянки складає 26,19 м. Згідно ж технічного паспорта позивача на домоволодіння від 01 листопада 2013 року вказана ширина вже складає 28,22 м. А вже згідно його наступного техпаспорту на домоволодіння від 12 серпня 2014 року ця ж ширина складає 28,45 м, тоді як ширина земельної ділянки відповідачки 2 весь час зменшувалася. Просить відмовити позивачу у задоволенні зустрічного позову про встановлення сервітуту. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та у письмових поясненнях, наданих до матеріалів справи та пояснила, що позивачка користувалася земельною ділянкою з 90-х років. Коли вона отримала земельну ділянку, були сусіди, з якими проблем по межах не було. У 2010 році з`явився відповідач 2, який почав заперечувати межі земельних ділянок. Спочатку його земельна ділянка була приблизною площею 26 м, а під час судових спорів приблизна площа земельної ділянки стала 28 м. Таким чином, вважає, що вона могла збільшитися тільки за рахунок земельної ділянки позивачки. Це стало можливим тоді, коли сільська рада вийшла на місце і комісія затвердила технічну документацію без підпису позивачки, яка попереджала, що існує спір. Так і виникла розбіжність. Просить позовні вимоги задовольнити. Разом з тим, зустрічні позовні вимоги не визнала та просила залишити їх без задоволення. Представник позивачки за первісним позовом та відповідачки 2 за зустрічним позовом - [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що згідно чинних від моменту їх видачі і до сьогодні документів на домоволодіння та земельну ділянку по [ADDRESS] , ширина цієї давно сформованої земельної ділянки ніколи не була меншою 25 м, що підтверджується рішенням Будищенської сільської ради від 27 вересня 1991 року № 7-3, планом забудови ділянки від 26 грудня 1991 року № 225, рішенням виконавчого комітету Будищенської сільської ради від 27 листопада 1997 року № 56, технічним паспортом на домоволодіння від 01 серпня 2000 року, договором дарування від 01 вересня 2000 року, кадастровим планом земельної ділянки за 2009 рік, планом встановлення меж земельної ділянки за 2009 рік, актом визначення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 22 червня 2009 року. Відповідно до чинних на момент видачі документів на земельну ділянку відповідача 2 по [ADDRESS] і задовго до прийняття відповідачем 1 оскаржуваного у даній справі незаконного рішення від 14 червня 2016 року № 13-10, ширина цієї земельної ділянки ніколи не була більшою 26,19 м, що підтверджується кадастровим планом земельної ділянки за 2010 рік, державним актом про право власності на земельну ділянку від 16 грудня 2010 року, рішенням Будищенської сільської ради від 27 вересня 1991 року № 7-3, рішенням Будищенської сільської ради від 19 жовтня 2011 року № 13-3, планом забудови ділянки від 22 травня 2012 року № 90. Однак, аналізуючи численні та різні за змістом (щодо розмірів, площі, конфігурації) документи на земельну ділянку відповідача 2, простежуються систематичні намагання штучно збільшити ширину його ділянки, а саме 01 листопада 2013 року відповідач 2 виготовив собі технічний паспорт на своє домоволодіння, де ширину ділянки вказав вже 28,22 м. Надалі 12 серпня 2014 року він виготовив собі новий технічний паспорт на своє домоволодіння, де ширину ділянки вказує ще більшою - 28,45 м. Згідно ж картографічних документів (плану встановлення меж, кадастрового плану, плану будівель та споруд, непогодженого позивачкою акту визначення та погодження меж ділянки) до проекту землеустрою до рішення ради ширина цієї ж ділянки складає вже 28,51 м. Водночас простежується систематичне зменшення ширини земельної ділянки позивачки у тих же розмірах, на які збільшується ширина земельної ділянки відповідача. Аналогічно незрозуміла ситуація і з постійною зміною у цих документах місця розташування спірної будівлі гаражу-сараю літ. «Б,б» відповідача 2. Так, згідно з планом забудови ділянки від 22 травня 2012 року № 90 (шириною ділянки у 26,19 м) будівля мала розташовуватись на певній відстані від межі позивачки. Аналогічна відстань відображена і в технічному паспорті на домоволодіння відповідача 2 від 01 листопада 2013 року, хоча ширина ділянки в ньому збільшена на більш ніж 2 метри. А вже у технічному паспорті на домоволодіння відповідача 2, ще більшої шириною ділянки, будівля виходить за межу з позивачкою. Згідно ж кадастрового плану і плану будівель та споруд до проекту землеустрою до рішення ради, спірна будівля вже розташована чітко по межі ділянки з позивачкою. Ні відповідач 1, ні відповідач 2 перед прийняттям рішення ради не забезпечили погодження з позивачкою межі суміжної земельної ділянки відповідача 2. Проект землеустрою до проекту рішення ради на ділянку відповідача 2 не містить всіх необхідних документів, що є порушенням вимог ст. 50 Закону України «Про землеустрій». Однак, відповідач 1 проігнорував цю обставину. Просить позовні вимоги по первісному позову задовольнити у повному обсязі. Щодо зустрічного позову зазначив, що позивач за зустрічним позовом не надав суду, на його думку належних і допустимих доказів винуватості відповідачки 2 у ситуації, за результатами якої з`явилась 33-сантиметрова відстань від стіни будівлі позивача до її паркану. Крім того, не вбачається доказів потреби позивача у постійному обслуговуванні стіни його будівлі, а також, що наявної 33-сантиметрової відстані не вистачає для обслуговування стіни будівлі. Немає доказів створення перешкод позивачу відповідачкою 2 в обслуговуванні стіни будівлі. Також вважає, що позивач не надав підтвнрджень того, що нормальне господарське використання будівлі неможливе інакше, як шляхом обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачки 2. Наголошує, що позивач не звертався до відповідачки з пропозицією встановлення такого сервітуту На підставі викладеного, просить у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю. Представник відповідача 2 за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - [PERSON] у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у запереченні на первісний позов, а зустрічні позовні вимоги просив суд задовольнити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Представник відповідача 2 за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом - [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення первісного позову, оскільки позивачем не доведено документами в чому полягає незаконність рішення сільської ради. Конфігурація земельної ділянки в додаткових документах не зазначена, вказана тільки площа. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом повністю. Що стосується зустрічного позову уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача 1 як за первісним, так і за зустрічним позовом - [PERSON] у судовому засіданні ані первісні, ані зустрічні позовні вимоги не визнала, зазначивши, що рішення та дії Будищенської сільської ради вчинені у чіткій відповідності до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та положень Земельного кодексу України. За позивачкою за первісним позовом обліковується 12 кв.м. Після скасування державних актів на її земельні ділянки по документам, які залишилися як в архіві, так і у сільській раді, ширина земельної ділянки, яка вказана у первісному позові - 25 кв.м, не підтверджена. Коли відповідачем 2 за первісним позовом (позивачем за зустрічним) було затверджено у 2016 році технічну документацію, сільською радою не було порушено вимог законодавства. Щодо позовних вимог по зустрічному позову заперечує, оскільки позивач звертався до відповідача 1 з вимогою про встановлення сервітуту на право проходу через земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , однак йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що відповідно до наявної в Будищенській сільській раді земельно-кадастрової книги № 5, особового номеру 1085, земельна ділянка площею 0,12 га за даною адресою обліковується за користувачем [PERSON] , яка є позивачкою за первісним позовом та відповідачкою 2 за зустрічним. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є членом земельної комісії, їх викликали позивачка за первісним позовом (відповідачка 2 за зустрічним позовом), відповідач 2 за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом), був адвокат відповідача 2 за первісним позовом, показував документи. Зазначила, що нею у складі комісії було складено акт, після чого вони уїхали. Деталей не пам`ятає. Виїжджали з метою врегулювання межі, але взаємної згоди не дійшли. Щодо питання наявності в комісії спеціаліста, який виносив межі земельної ділянки в натурі, зазначила, що це повинна робити організація, яка має дозвіл. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є депутатом Будищенської сільської ради, входить в комітет по етиці. Припускає, що він можливо виїжджав у с. Єлизаветівку до сторін по справі. Однак припускає, що останні згоди не дійшли, оскільки він зараз перебуває в якості свідка у судовому засіданні. Щодо його доповіді на сесії про недосягнення згоди зазначив, що не доповідав. Наголосив, що він в складі комісії не раз виїжджав до сторін по справі. Одного разу на місці не було нікого. Іншого разу на місці був [PERSON] , а відповідача 2 за первісним позовом не було. Підкреслив, що вони поміряли, подивилися і уїхали. Землемір з сільської ради був - [PERSON] . За результатами виїздів жодних документів не підписував. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є депутатом Будищенської сільської ради з 2015 року і по даний час. Входить у земельну комісію. Виходила взимку 2015 року на земельні ділянки сторін по справі в складі комісії. Вони робили огляд кам`яного паркану на межі. Відповідача 2 за первісним позовом не було, від позивачки за первісним позовом був [PERSON] . Їх запросила [PERSON] землевпорядник, оскільки між сусідами був наявний спір щодо межі земельних ділянок. Робили лише огляд, за результатами складалися якісь документи, які вона підписувала, але що було у них зазначено не пам`ятає. Також не пам`ятає про прийняття рішення на сесії про передачу у власність землі відповідачу 2 за первісним позовом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є депутатом Будищенської сільської ради з 2015 року і по даний час. Вона не виїжджала у складі комісії на земельні ділянки сторін по справі, оскільки не входить в земельну комісію. Не пам`ятає чи голосувала за надання земельної ділянки відповідачу 2 за первісним позовом. Знаю про наявність спору між сусідами, які є сторонами по справі, щось за межу, але точно не знає. Перед прийняттям рішення на сесії питання спору обговорювалося, але деталей також не пам`ятає. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є депутатом Будищенської сільської ради з 2015 року по даний час. Виїжджав у складі земельної комісії до сторін по справі, щоб помирити сусідів, оскільки був конфлікт через паркан та межу земельних ділянок. Сусіда, який є відповідачем 2 за первісним позовом, не було, був представник позивачки за зустрічним позовом. Не пам`ятає чи складалися документи за результатами виїзду. Також не пам`ятає чи обговорювали дане питання на сесії. Утримався від голосування, оскільки вважав, що сусіди мають помиритися та по причині того, що позивачка за первісним позовом там постійно проживає, а відповідач 2 за первісним позовом наїздами. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що раніше проживав по [ADDRESS] , де зараз проживає відповідач 2 за первісним позовом. Земельне питання там стоїть з 1976 року по 2010 рік. За його проживання можна було обійти споруду, в якій знаходився туалет, таким чином був встановлений паркан. Наразі залишився той самий паркан, але змінилося його розташування, а подовжений паркан до копанки виготовлений з іншого матеріалу. Щодо наявності спору, який існує за межу йому не відомо. Зараз на фундаменті споруди туалету збудовано душову, але на тому ж самому фундаменті і збоку стоїть стінка у стінку новий туалет. На його думку, новий паркан подовжив [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в останній час йому стало відомо, що коли построїлись, то [PERSON] заліз на територію відповідача 2 за первісним позовом. Він запропонував відповідачу 2 за первісним позовом купити цю хату десь у 2010 році. Вони почали строїтися, окультурювати хату, сарай і болотяний ставочок. А коли у минулому році він до них приїхав, то побачив, що паркан перенесений на 1 м з лишнім в бік відповідача 2 за первісним позовом. Парканом [PERSON] відгородився ще при Лонських і посадив дерева. А наразі переніс його у двір до відповідача 2 за первісним позовом. У зв`язку з чим переносився паркан, не знає. Лонські з сусідами не спорили за межу. Свідок [PERSON] , яка є судовим експертом, яким було виготовлено висновок судової земельно-технічної експертизи № 1309/18 від 13 вересня 2018 року, у судовому засіданні пояснила, що при виготовленні експертизи нею був залучений інженер-землевпорядник Богуславець, дали документацію. Зйомку виконувала [PERSON] . Вона була присутня при зйомці. Там був паркан - і кам`яний, і з арматури. Велася фотозйомка. Сторони були присутні з обох сторін і не заперечували. У плані забудови зазначено, що земельна ділянка має лише кілька прибудов. Вона аналізувала і первинний план забудови 1990 року, і той що наступний. Добудови виконані з порушенням. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працювала землевпорядником в Будищенській сільській раді приблизно півроку. Вивозила комісію за адресами сторін по справі. Комісія проводила заміри, все що говорили, вона нотувала, комісія затвердила. Суд, заслухавши думку учасників процесу, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка за первісним позовом (відповідачка 2 за зустрічним позовом) є власником домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування жилого будинку від 01 вересня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудкою Г.І. Рішенням Будищенської сільської ради № 13-3 від 19 жовтня 2011 року про передачу земельних ділянок у приватну власність, зокрема, затверджено технічну документацію із землеустрою по складанню документів, що посвідчують право на земельну ділянку громадянці [PERSON] , (яка є позивачко за первісним позовом, відповідачкою 2 за зустрічним позовом) для ведення особистого селянського господарства площею 0,5247 га в межах [ADDRESS] , розроблену ПП «Геотоп-Сервіс»; надано громадянці [PERSON] у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,5247 га, в тому числі ріллі - 0,3363 га, прибудинкова територія - 0,1784 га, під житловим будинком - 0,0100 га по фактичному користуванню за адресою [ADDRESS] та віднесено земельну ділянку площею 0,5247 га до категорії земель сільськогосподарського призначення. На підставі зазначеного рішення сільської ради позивачці за первісним позовом (відповідачці 2 за зустрічним позовом) було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) серії [NUMBER] від 30 квітня 2013 року. Рішенням Будищенської сільської ради № 28-8 від 29 травня 2012 року внесено зміни до рішення тієї ж сільської ради № 13-3 від 19 жовтня 2011 року, в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки позивачці у власність рішення скасоване. Постановою Черкаського районного суду від 21 квітня 2015 року в справі № 2320/3997/12 рішення Будищенської сільської ради № 28-8 від 29 травня 2012 року визнане протиправним та скасоване. Постанова набула законної сили 15 липня 2015 року. Рішенням Черкаського районного суду від 09 квітня 2014 року в справі № 707/3407/13-ц за позовом відповідача 2 до позивача в даній справі та Будищенської сільської ради рішення вказаного органу місцевого самоврядування № 13-3 від 19 жовтня 2011 року визнане недійсним та свідоцтво про право власності на нерухоме майно позивачки за первісним позовом у даній справі скасоване. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2014 року дане рішення скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено, в подальшому ухвалою ВССУ від 19 червня 2014 року у відкритті касаційного провадження відмовлено. Рішення апеляційного суду Черкаської області набрало законної сили 23 травня 2014 року, однак переглядалося за нововиявленими обставинами, у зв`язку з чим 25 листопада 2014 року скасоване та ухвалене нове. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року у справі № 88ц/793/16/14 скасовано рішення Будищенської сільської ради № 13-3 від 19 жовтня 2011 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою по складанню документів, що посвідчують право на земельну ділянку громадянці [PERSON] для ведення особистого селянського господарства площею 0,5247 га в межах [ADDRESS] , розроблену ПП «Геотоп-Сервіс»; в частині надання громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,5247 га, в тому числі рілля - 0,3363 га, прибудинкова територія - 0,1784 га, під житловим будинком - 0,0100 га по фактичному користуванню за адресою: [ADDRESS] , та в частині віднесення земельної ділянки площею 0,5247 га до категорії земель сільськогосподарського призначення. Цим же судовим рішенням скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) серія [NUMBER] , видане [PERSON] 30 квітня 2013 року (кадастровий номер земельної ділянки 7124981500:05:001:0038). Інших документів, які посвідчували б право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташований належний позивачці за первісним позовом будинок, матеріали справи не містять. Поряд із домоволодінням позивачки за первісним позовом розташоване домоволодіння [ADDRESS] , власником якого є відповідач 2 за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом), що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2010 року. Даний будинок із господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер - 7124981500:05:001:0040. Згідно положень ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття даного нерухомого майна), при набутті відповідачем 2 права власності на даний будинок, до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, без зміни її цільового призначення. Рішеннями Будищенської сільської ради № 44-10 від 21 жовтня 2010 року та № 9-13 від 19 травня 2011 року затверджено проекти із землеустрою та передано у приватну власність відповідачеві 2 за первісним позовом земельні ділянки площею 0,25 га та 0,3088 га в адмінмежах с. Єлизаветівка, Черкаського району, Черкаської області. Тобто, землекористування відповідача 2 за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) на земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS] , починаючи з 16 грудня 2010 року, підверджувалося державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 632678, а також державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30 вересня 2011 року, які видані йому були на підставі рішень Будищенської сільської ради від 21 жовтня 2010 року та 19 травня 2011 року відповідно. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2013 року у справі №707/2482/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 лютого 2014 року, визнано недійсним та скасовано: - державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га в адмінмежах Будищенської сільської ради Черкаського району, [ADDRESS] , серії ЯЛ №632678 виданий 16 грудня 2010 року на ім`я [PERSON] , (який є відповідачем 2 за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом), зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011079600631; - державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,3088 га в адмінмежах Будищенської сільської ради Черкаського району с. Єлизаветівка серії [NUMBER] виданий 30 вересня 2011 року на ім`я [PERSON] , зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 712490001002015. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 03 серпня 2015 року відповідач 2 за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) звернувся до відповідача 1 із заявами про передачу у власність двох земельних ділянок площами 0,2500 га та 0,3509 га, якими він користується як власник домоволодіння [ADDRESS] . Рішеннями ХХХХХХ сесії Будищенської сільської ради VI скликання за № 60-11 від 06 серпня 2015 року відповідачу 2 за первісним позовом (позивачу за зустрічним позовом) надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення двох земельних ділянок площами 0,2500 га та 0,3509 га відповідно для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] . Актом обстеження земельної ділянки Будищенської сільської ради від 11 вересня 2015 року, складеного комісією у складі членів земельної комісії: [PERSON] , [PERSON] та землевпорядника [PERSON] , які були присутні при обстеженні земельної ділянки відповідача 2 за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), що розташована за адресою: [ADDRESS] , за відсутності [PERSON] , зафіксовано, що при обстеженні були встановлені чіткі межі земельної ділянки за допомогою спеціальних приладів; жодних порушень при встановлені межі не виявлено. Дійсність указаного акту підтверджена рішенням Будищенської сільської ради за № 3-24 від 01 грудня 2015 року. 27 січня 2016 року відповідач 2 за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) звернувся до відповідача 1 із заявами про надання дозволу на приватизацію земельних ділянок без підпису суміжного землекористувача - позивачки за первісним позовом (відповідачки 2 за зустрічним позовом). Рішенням V сесії Будищенської сільської ради VII скликання № 5-13 від 09 лютого 2016 року затверджено ситуаційний план земельних ділянок відповідача 2 за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) площами 0,2500 га та 0,3509 га за адресою: [ADDRESS] . Цим же рішенням органу місцевого самоврядування йому дозволено приватизувати указані земельні ділянки без підпису суміжного землекористувача. Зазначені рішення сільської ради судом приймаються як належні і допустимі докази з підстав того, що учасниками справи не надано суду доказів якими б підтверджувалось, що вказані рішення, на час розгляду справи, змінені або скасовані у встановленому законом порядку. 08 червня 2016 року відповідач 2 за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) подав заяви до відповідача 1 з проханням затвердити документацію із землеустрою та надати земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,3509 га відповідно для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства. Рішенням ХІІІ сесії Будищенської сільської ради VII скликання № 13-10 від 14 червня 2016 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3509 га у власність [PERSON] за рахунок земель не наданих у власність або користування (рілля) для ведення особистого селянського господарства в межах [ADDRESS] та надано у власність [PERSON] вказану земельну ділянку (кадастровий номер: 7124981500:05:001:0046). Цим же рішенням органу місцевого самоврядування затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га у власність [PERSON] за рахунок земель не наданих у власність або користування (рілля) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах [ADDRESS] та надано у власність [PERSON] вказану земельну ділянку (кадастровий номер: 7124981500:05:001:0045). Порядок приватизації земельних ділянок встановлений статтею 118 Земельного кодексу України Так, частиною 6 даної статті передбачено, що у клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Частиною 7 вказаної статті встановлено, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина 9 ст.118 ЗК України). Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Враховуючи наведені норми матеріального права та беручи до уваги той факт, що матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу того, що позивач за первісним позовом у встановленому законом порядку набула право власності або право користування земельною ділянкою відповідної конфігурації, на якій розташоване належне їй на праві власності домоволодіння [ADDRESS] , то суд дійшов висновку, що на день виникнення спірних правовідносин, таке право у [PERSON] взагалі не виникло. В зв`язку з цим, суд вважає, що твердження позивача за первісним позовом про те, що оскаржуваним рішенням Будищенської сільської ради № 13-10 від 14 червня 2016 року, яким остання передала у власність [PERSON] земельні ділянки площами 0,2500 га та 0,3509 га, фактично передано і частину прибудинкової території [PERSON] , не відповідає дійсності. Одночасно суд зауважує, що сторона позивача за первісним позовом, всупереч своєму процесуальному обов`язку доведення перед судом своїх позовних вимог (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), не надала суду доказів з яких безспірно було б встановлено, що, по-перше, позивачка за первісним позовом у встановленому законом порядку набула право власності або право користування земельною ділянкою відповідної конфігурації, на якій розташований належний їй будинок [ADDRESS] ; по-друге, що оскаржуваним нею рішенням органу місцевого самоврядування фактично передано у власність відповідача 2 за первісним позовом її частину прибудинкової території. Відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватись на припущеннях. Твердження позивачки за первісним позовом про те, що вона є законним користувачем земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою, власником якої є відповідач 2 за первісним позовом, що вбачається із рішення виконкому Будищенської сільської ради № 7-3 від 27 вересня 1991 року "Про відведення земельної ділянки в довічне успадковуване володіння [PERSON] для садівництва" та рішення виконкому цієї ж ради за № 56 від 27 листопада 1997 року "Про приватизацію земельних ділянок громадян", суд оцінює критично з огляду на наступне. Так, відповідно до указаних рішень виконавчого комітету Будищенської сільської ради колишньому власнику будинку, який в дар прийняла позивачка за первісним позовом, [PERSON] , було надано право приватизувати земельну ділянку площею 0,12 га для особистого підсобного господарства. Відповідно до положень ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України в редакції від 18 грудня 1990 року, чинних на момент ухвалення виконкомом Будищенської сільської ради рішень № 7-3 від 27 вересня 1991 року та № 56 від 27 листопада 1997 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Суд вважає, що в даному випадку підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 23 ЗК України в редакції 1990 року, оскільки дія даної норми права зупинена щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету № 15-92 від 26 грудня 1992 року. Натомість згідно рішення виконкому Будищенської сільської ради рішень № 56 від 27 листопада 1997 року, надано дозвіл на приватизацію земельних ділянок [PERSON] відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15-91 від 26 грудня 1992 року. При цьому матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу того, що попередній власник будинку [ADDRESS] [PERSON] у встановленому положеннями ЗК України в редакції 1990 року, оформив право власності або право користування земельною ділянкою площею 0,12 га, яка розміщена за вказаною адресою. Такі відомості відсутні і в договорі дарування жилого будинку від 01 вересня 2000 року, відповідно до якого позивачка за первісним позовом отримала в дар від [PERSON] жилий будинок з мансардою та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . З огляду на це суд дійшов висновку, що позивачка за первісним позовом не довела належними і допустимими доказами того юридичного факту, що саме вона є законним користувачем земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою, власником якої є відповідач за первісним позовом, а відповідно і що її право землекористування порушене внаслідок прийняття Будищенською сільською радою оскаржуваного рішення № 13-10 від 14 червня 2016 року. У зв`язку із встановленими судом обставинами, не доведеним є той факт, що позивачка за первісним позовом здавна користується і обслуговує земельну ділянку шириною 25 м, розмірами та конфігурацією відповідно до меж, які були погоджені сусідніми землекористувачами, зокрема [PERSON] ще у 2009 році. Більше того, що вказане погодження меж поміж сусідніми землекористувачами [PERSON] було використано останньою з метою приватизації земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) серії [NUMBER] від 30 квітня 2013 року. Однак рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року у справі № 88ц/793/16/14 вказане свідоцтво скасовано. Посилання позивача за первісним позовом, як на підставу до скасування рішення Будищенської сільської ради №13-10 від 14 червня 2016 року, на те, що [PERSON] придбав будинок [ADDRESS] зі сформованою земельною ділянкою, якій було присвоєно кадастровий номер 7124981500:05:001:0040, ширина якої становила 26,19м., а згідно оскаржуваного рішення уже становить 28,5 м., суд не враховує з огляду на наступне. Як вже зазначалось судом відповідачем 2 за первісним позовом право користування земельною ділянкою кадастровий номер: 7124981500:05:001:0040, у 2010-2011 роках трансформувалось у право власності на земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS] , підтвердженням чого були видані останньому державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 632678 від 16 грудня 2010 року (площею 0,25 га) та серії ЯК № 241912 від 30 вересня 2011 року (площею 0,3088 га). А рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2013 року у справі №707/2482/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 лютого 2014 року, вказані державні акти визнано недійсними та скасовано. Тому необґрунтованим є посилання позивача за первісним позовом, як на підставу недійсності оскаржуваного ним рішення сільської ради, на невідповідність розмірів земельної ділянки в частині, що стосується її ширини. Відносно посилань позивача за первісним позовом на те, що Будищенська сільська рада приймала від неї платежі за земельну ділянку площею 0,5247 га., як на підставу до скасування рішення сільської ради, то суд зазначає, що зазначені обставини не є підставою для визнання недійсним вказаного рішення органу місцевого самоврядування в розумінні ч. 7 ст. 118 ЗК України в редакції 2001 року. Відносно порушення процедури виділення земельної ділянки відповідачу 2 за первісним позовом з підстав того, що межі його земельної ділянки не погоджені позивачкою за первісним позовом, які на думку останньої, свідчать про незаконність оскаржуваного рішення Будищенської сільської ради № 13-10 від 14 червня 2016 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачені у статтях 186, 186-1 ЗК України. Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому ст. 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачі. Не надання позивачем за первісним позовом своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №581/1039/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 366/811/2017-ц, які відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України у взаємозв`язку із положеннями ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" мають бути враховані іншими судами при застосуванні відповідних норм права. Отже непогодження меж земельної ділянки відповідача 2 з позивачкою не є підставою для відмови у погодженні технічної документації і, як наслідок видачі державного акту на землю. Тому посилання представника позивачки за первісним позовом щодо визнання державного акту недійсним з причин непогодження нею меж є безпідставним. Судом встановлено, що позивачка за первісним позовом була повідомлена про визначення суміжних меж земельної ділянки відповідача 2 за первісним позовом, що вбачається з аналізу акту обстеження земельної ділянки від 11 вересня 2015 року, та з врахуванням чинності рішення Будищенської сільської ради № 5-13 від 09 лютого 2016 року суд дійшов висновку, що виготовлення відповідачем 2 за первісним позовом документації із землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок площами 0,2500 га та 0,3509 га за адресою: [ADDRESS] , проведено у відповідності до вимог Інструкції та Земельного кодексу України. Посилання позивачки за первісним позовом на той факт, що при передачі у приватну власність відповідачу 2 за первісним позовом земельної ділянки згідно рішення відповідача 1, у його власність фактично передана частина ділянки, що перебуває в її користуванні, суд вважає необгрунтованим, оскільки на час прийняття рішення земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] не сформована, її межі в натурі не винесені і це не дозволяє зробити висновок про допущене у даному разі порушення її права землекористування. Суд зважає, що межі земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні позивача, були погоджені з попередніми землекористувачами, але технічна документація із землеустрою, для затвердження якої дані акти виготовлялися, наразі не затверджена з огляду на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2014 року, що позбавляє дані акти будь-якого правового значення. На підставі викладеного, приймаючи до уваги положення статей 13, 81 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позивачка не довела, що під час прийняття відповідачем 1 рішення про передачу відповідачеві 2 у приватну власність земельних ділянок (кадастрові номери 7124981500:05:001:0045 та 7124981500:05:001:0046) було допущено порушення вимог ЗК України, не дотримано порядку встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та порушено її право землекористування. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що документація із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га у власність відповідача 2 за первісним позовом в межах [ADDRESS] , а також документація із землеустрою щодо відведення йому ж у власність земельної ділянки площею 0,3509 га за тією ж адресою виконана у чіткій відповідності до норм Інструкції та Земельного кодексу України, а тому і рішення Будищенської сільської ради № 13-10 від 14 червня 2016 року є законним і визнанню недійсним та скасуванню не підлягає. Оскільки позовні вимоги позивачки за первісним позовом щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 7124981500:05:001:0045, державної реєстрації земельної ділянки площею 0,3509 га в межах [ADDRESS] , кадастровий номер 7124981500:05:001:0046, а також скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30295564 від 04 липня 2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30294116 від 04 липня 2016 року є похідними вимогами від вимоги про визнання недійсним рішення Будищенської сільської ради № 13-10 від 14 червня 2016 року, а тому вони задоволенню не підлягають. Відносно позовних зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Згідно ст.ст. 78, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст.79-80 ЦПК України). На підтвердження порушення відповідачем 2 за зустрічним позовом права користування належними на праві власності позивачу за зустрічним позовом земельними ділянками, які розташовані по [ADDRESS] внаслідок самовільного встановлення [PERSON] паркану, останнім суду надано лише фотографії самовільного встановлення паркану. У той же час з указаних фотографій суд не може зробити однозначний висновок про порушення прав позивача за зустрічним позовом, як власника земельних ділянок розташованих по [ADDRESS] . Такий висновок суд робить з огляду на те, що із вказаних фотографій не можливо чітко встановити, які роботи проводились невстановленими особами, які зображені на фотографіях, де такі роботи проводились, час їх проведення. Інших належних і допустимих доказів того, що саме відповідачкою 2 за зустрічним позовом чиняться позивачу за зустрічним позовом будь-які перешкоди у праві користуванням земельними ділянками, належними йому на праві приватної власності, стороною позивача за зустрічним позовом суду не надано. У той же час, відповідачка 2 за зустрічним позовом факт вчинення будь-яких дій направлених на порушення землекористування позивачу за первісним позовом заперечує, що підтверджується письмовими запереченнями на зустрічну позовну заяву. Відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. Висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1309/18 від 13 вересня 2018 року встановлено, що земельна ділянка позивача за зустрічним позовом з кадастровим номером 7124981500:05:001:0045 згідно документації із землеустрою накладається на земельну ділянку, що перебуває у фактичному користуванні відповідачки 2 за зустрічним позовом по [ADDRESS] , [ADDRESS] ; площа накладення становить 0,0193 га (193 кв.м.), що схематично зображено в додатку № 3 до висновку. Крім того, даним висновком встановлено, що фактичні межі земельної ділянки позивача за зустрічним позовом з кадастровим номером 7124981500:05:001:0045 не відповідають межам цієї ділянки згідно документації із землеустрою. Тому указаним висновком додатково спростовується твердження позивача за зустрічним позовом про те, що йому чиняться перешкоди у користуванні належними йому земельними ділянками відповідачем 2 за зустрічним позовом як фактичним суміжним землекористувачем. З огляду на це суд дійшов висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом перенесення самовільно встановленого [PERSON] паркану за межі земельних ділянок [PERSON] , є не обґрунтованими належними і допустимими доказами, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Що стосується позовної вимоги позивача за зустрічним позовом про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту для проходу через частину земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Як зазначено в ч. 1 ст.98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Статтею 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Згідно зі ст. 402 України, ст. 100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи, у тому числі і у користувача земельною ділянкою, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту. Зі змісту зустрічного позову вбачається, що встановлення безстрокового і безоплатного сервітуту позивачу за зустрічним позовом є необхідним задля належного користування власним нерухомим майном, яке розташовано на земельній ділянці по [ADDRESS] . Як було встановлено судом, позивач за зустрічним позовом на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 травня 2010 року є власником домоволодіння [ADDRESS] . Згідно з п. 1 указаного договору купівлі-продажу вбачається, що позивач за первісним позовом разом із житловим будинком придбав господарські та побутові будівлі та споруди, до яких належать: погріб під літерою "В", гараж під літерою "Б", вбиральня під літерою "Г", сараї під літерами "Д,б,б1" та огорожа під № 1. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок садибного типу [ADDRESS] , виготовленого станом на 06 травня 2010 року, біля межі із будинковолодінням [ADDRESS] побудовано лише гараж під літерою "Б" та сараї під літерами "б", "б1". У той же час згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 01 листопада 2013 року, біля межі із будинковолодінням [ADDRESS] значиться побудованим гараж-сарай під літерою "Б" . При цьому у графі "Збудовано самовільно" в даному технічному паспорті сарай-гараж під літерою "Б" не значиться. Однак у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленому станом на 12 серпня 2014 року (а.с.44-47, т.2), гараж під літерою "Б" та сарай під літерою "б", які розміщені на тому ж місці, що і гараж-сарай під літерою "Б" у технічному паспорті, виготовленому станом на 01 листопада 2013 року, зображено на схематичному плані земельної ділянки як такі, що частково розташовані на суміжній земельній ділянці. Більше того, в аналогічному документі, який міститься на а.с.111-117, т.2, зображено зовсім іншу конфігурацію місця розташування гаража під літерою "Б" та сараю під літерою "б". Тому суд дійшов висновку, що саме для обслуговування гаража під літерою "Б" та сараю під літерою "б" позивачу за зустрічним позовом і є необхідним встановлення земельного сервітуту, оскільки до інших господарських та побутових будівель і споруд доступ у позивача за зустрічним позовом є вільним і безперешкодним - по власній земельній ділянці. Однак у додатку № 3 до висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1309/18 від 13 вересня 2018 року графічно зображено, що земельна ділянка з кадастровим номером 7124981500:05:001:0045, яка належить на праві власності позивачу за зустрічним позовом і на якій розміщено будинок та господарські будівлі і споруди, значно виходить за межі зовнішньої стіни гаража під літерою "Б" та сараю під літерою "б" в бік фактичного суміжного користувача [PERSON] . З урахуванням викладених у висновку експерта координат, конфігурації та промірів частини земельної ділянки, де має місце накладення земельної ділянки позивача за зустрічним позовом на ділянку відповідачки 2 за зустрічним позовом, а також висновків про невідповідність фактичного землекористування позивача площі земельної ділянки, що надана у його власність у бік її зменшення, суд приходить до висновку, що будова сараю-гаража (позначка "Б" в технічному паспорті на житловий будинок), знаходиться на належній позивачу земельній ділянці з кадастровим номером 7124981500:05:001:0045, частина якої перебуває у фактичному користуванні відповідачки 2 за зустрічним позовом. Дана обставина також підтверджується встановленою висновком експерта невідповідністю розміщення будинку відповідачки 2 плану забудови земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , в бік збільшення відстані до межі земельної ділянки з позивачем за зустрічним позовом. У зв`язку із викладеним, у суду немає підстав встановлювати на користь позивача за зустрічним позовом сервітут на користування частиною земельної ділянки із кадастровим номером 7124981500:05:001:0045 для обслуговування належної йому господарської будівлі, оскільки згаданим висновком встановлено накладення цієї ділянки на земельну ділянку, що перебуває у фактичному користуванні відповідачки 2 за зустрічним позовом, а тому згадане нерухоме майно розташоване на належній позивачу за зустрічним позовом земельній ділянці і встановлення сервітуту в даному випадку суперечить його суті як права користування чужим майном. Таким чином, суду не надано належних і допустимих доказів того, що земельна ділянка, на яку просить позивач за зустрічним позовом встановити земельний сервітут, є чужою в розумінні положень ст. 98 ЗК України та ст. 401 ЦК України. Оскільки чинне земельне та цивільне законодавство не надає право суду встановлювати земельний сервітут на власну земельну ділянку, а лише на чужу, тому вимоги позивача за зустрічним позовом про встановлення безстрокового та безоплатного сервітуту задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги варіанти сервітуту, запропоновані у висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1309/18 від 13 вересня 2018 року. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Від представника позивачки за первісним позовом до суду надійшла заява про постановлення окремої ухвали щодо висновку судового експерта ФОП [PERSON] , який є, на її думку, неправдивим зі штучним створенням доказів. Вважає, що електронний носій, наданий експерту містить тільки обмінний файл формату XML з каталогом координат поворотних точок земельної ділянки, а не електронну версію документації із землеустрою за кадастровим номером 7124981500:05:001:0045. Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 262 ЦПК України суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування. Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення. Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Окрема ухвала (постанова) має бути обґрунтованою і вмотивованою. Вона може бути винесена тільки на підставі матеріалів, досліджених у суді, та має містити вказівку на дійсні причини й умови, які сприяли вчиненню злочину або іншого правопорушення. Обставини, які належать до причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, підлягають всебічному, повному та об`єктивному дослідженню в судовому засіданні. В окремій ухвалі суд повинен указати, в чому конкретно полягають встановлені порушення закону, які саме права громадян порушено, або зазначити причини й умови, що сприяли вчиненню порушення. Таким чином, оскільки суд не дійшов висновку щодо протиправності обставин, на які посилається заявник, котрий наділений правом самостійно звертатися у відповідні органи з повідомленням про правопорушення, у задоволенні заяви слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Внаслідок відмови у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову, підстав для перерозподілу між сторонами понесених ними витрат зі сплати судового збору, інших судових витрат, немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed