Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

18 березня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до Михайлівського районного суду Запорізької області з позовом до фермерського господарства «Вікторія» про визнання договорів оренди припиненими та зобов'язання повернути земельні ділянки. 7 квітня 2014 року позивач уточнила свої позовні вимоги та просила суд зобов'язати відповідача повернути земельні ділянки у зв'язку із закінченням строку їх оренди (а.с. 36-38). В позові зазначила, що вона є власником земельних ділянок площею 6,1098 га та 6,1100 га, що розташовані на території Плодородненської сільської ради Михайлівського району Запорізької області. 23 лютого 2004 року попередні власники земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] уклали договори оренди з ФГ «Вікторія» строком на 10 років, тобто до 23 лютого 2014 року. Після настання вказаного строку позивач звернулася до відповідача з клопотанням про повернення земельних ділянок, але їй було відмовлено ФГ «Вікторія» з посиланням на те, що договори були зареєстрованими 1 жовтня 2007 року, а тому, на думку орендаря, діють до 1 жовтня 2017 року. Враховуючи викладене, позивач просить суд зобов'язати відповідача повернути належні їй земельні ділянки у зв'язку із закінченням строку їх оренди. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, але надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи при її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги на підставах викладених в позовні заяві. Представник відповідача Кошова В.І. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, надала письмові заперечення (а.с. 42-43) та додатково пояснила, що позовні вимоги не підлягають задоволення оскільки позивачем не надано доказів, що договірні відносини розпочалися в 2004 році, договори оренди були зареєстровані 1 жовтня 2007 рок, а тому є чинними до 1 жовтня 2017 року, відповідно підстав для повернення земельних ділянок немає. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був повідомлений своєчасно та належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ході судового розгляду було встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЛ № 479105 (а.с. 8), зареєстрованого 19 травня 2011 року в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю під № 232330001000051, у власності [PERSON] перебуває земельна ділянка загальною площею 6,1098 га, що розташована на території Плодородненської сільської ради Михайлівського району Запорізької області. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЯИ № 596267 (а.с. 9), зареєстрованого 30 листопада 2012 року в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю під № 232330001000931, у власності [PERSON] перебуває земельна ділянка загальною площею 6,1100 га, що розташована на території Плодородненської сільської ради Михайлівського району Запорізької області. 23 лютого 2004 року попередніми власниками вказаних земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] були укладені договори оренди земельних ділянок з ФГ «Вікторія» (а.с. 10-12, 15-17). Вказані договори земельних ділянок були зареєстровані 1 жовтня 2007 року. Умови вказаних договорів є аналогічними. В договорах зазначені всі умови, передбачені діючими на час укладення законодавством та вони повністю відповідають вимогам ст. 14 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на час їх укладення. Тобто, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору саме 23 лютого 2004 року. Посилання представника відповідача Кошової В.І. на зазначення в договорах дат видачі довідок про грошову оцінку земельних ділянок 26 травня 2004 року є неспроможними, оскільки вказані данні ніяким чином не впливають на строк оренди земельних ділянок, що є предметом розгляду вказаної цивільної справи. Крім того, будь-яких даних про оспорювання договорів оренди з цих підстав представником відповідача не було надано, а навпаки стверджувалось, що договори є чинними та продовжують виконуватися сторонами. Вказані в договорах земельні ділянки були передані [PERSON] та [PERSON] фермерському господарству «Вікторія», що підтверджується актами встановлення на місцевості (в натурі) та погодження меж земельних ділянок та актами прийму-передачі об'єктів оренди від 23 лютого 2004 року (а.с. 14, 19). Тобто, попередні власники земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] зі свого боку повністю виконали свої зобов'язання за договорами оренди, передавши земельні ділянки у користування орендарю ФГ «Вікторія». В своїх запереченнях представник відповідача Кошова В.І. посилалася на наявність в актах прийому-передачі земельних ділянок від 23 лютого 2004 року протиріч, у зазначенні дати складення, оскільки біля підпису орендодавців стоїть дата 15 березня 2004 року, тому, вона вважає, що вказані акти не можуть були прийняті судом в якості доказів, проте жодних доказів на спростування дійсності актів не надала та не заперечила, що акти дійсно підписані головою ФГ «Вікторія» Козловим В.А. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що акти прийому-передачі земельних ділянок від 23 лютого 2004 року є належним доказом передачі земельних ділянок від орендодавців орендарю. Наявність біля підпису орендодавців дати « 15.03.2004 р.» не може свідчити про неналежність вказаного доказу, оскільки на час звернення з позовом до суду (18 березня 2014 року) в будь-якому разі сплинув 10 річний строк користування земельними ділянками. З урахуванням того, що договори та акти були підписані обома сторонами, за формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, суд вважає встановленим факт передачі спірних земельних ділянок від орендодавців орендарю. Представник відповідача Кошова В.І. стверджувала, що договори оренди земельних ділянок почали діяти лише після їх державної реєстрації 1 жовтня 2007 року та орендар почав їх використовувати лише з цієї дати, на підтвердження чого надала копію відомості за 2007 рік, згідно якої [PERSON] була виплачена орендна плата 17 жовтня 2007 року в сумі 1912 грн. (а.с. 44). Проте, на думку суду, данні зафіксовані у вказаній відомості свідчать про те, що ФГ «Вікторія» почала користування спірними земельними ділянками ще до моменту реєстрації договорів оренди, оскільки умовами договорів не передбачена сплата орендної плати наперед. Фактичне використання переданих земельних ділянок було розпочато з 23 лютого 2004 року, у зв'язку з чим позивач [PERSON] звернулася до ФГ «Вікторія» з клопотанням про повернення належних їй земельних ділянок, зазначивши, що має намір в подальшому обробляти власні земельні ділянки самостійно (а.с. 20). Згідно листа № 12 від 19 лютого 2014 року, ФГ «Вікторія» надало позивачу відповідь, що земельні ділянки не можуть бути повернуті, оскільки договори оренди землі діють до 1 жовтня 2017 року (а.с. 22). Згідно ст. 31 Закону України «Про оренду землі однією з підстав припинення договору оренди є закінчення строку, на який його було укладено. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено загальне правило відповідно до якого договір є укладеним з моменту коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Положеннями Цивільного Кодексу України прямо не передбачено вимоги щодо державної реєстрації договору оренди землі, а отже прямо не визначено моменту його укладення, відсилаючи, разом з цим, до спеціальних (галузевих) норм законодавства. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право на оренду земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 20 Закону України «Про оренду землі» (яка діяла на час підписання договору) передбачено, що укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 19 названого Закону строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Державна реєстрація Договору оренди земельної ділянки регламентується Порядком державної реєстрації договорів оренди землі (затвердженим Постановою Кабінету Міністрів У країни від 25 грудня 1998 року № 2073). Відповідно до п.14 названого Порядку датою реєстрації договору оренди землі є дата запису факту державної реєстрації у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди, що має вестися державним органом земельних ресурсів. П.2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі визначає, що державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням не факту укладення договору, а факту виникнення чи припинення права оренди земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", яка діяла на час укладання спірного договору оренди , істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди, тощо. Пунктом 4.1 договорів оренди від 23 лютого 2004 року чітко передбачено, що договір укладається на термін 10 років і діє до 23 лютого 2014 року. Статтею 18 Закону України "Про оренду землі" (яка діяла на час підписання договору), передбачено, що договір оренди набуває чинності після його державної реєстрації. Проте виходячи зі змісту ст. 640 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про оренду землі", твердження відповідача про те, що строк дії спірних договорів оренди землі починається з дати його державної реєстрації є помилковим, так як державна реєстрація договору вказує на його чинність і не може змінювати день його укладання, тобто строк дії договору. Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки, не визначає моменту укладення договору оренди, який можна вважати укладеним з моменту досягнення згоди з усіх істотних умов (ч.1 ст. 638 ЦК України). Крім того, незважаючи не те, що державна реєстрація договорів оренди землі від 23 лютого 2004 року здійснена пізніше 1 жовтня 2007 року (більш ніж через три роки), сторони згідно вимог ст. 651 ЦК України не внесли зміни до договору щодо строку його дії. Поняття «набрання чинності» договору оренди, що застосоване у ст. 18 ЗУ «Про оренду землі» очевидно констатує, що чинність набирає договір, який на момент набрання чинності вже є укладеним. Державна реєстрація договору оренди землі не визначає моменту укладення договору. Державна реєстрація договору оренди землі вказує лише на момент набрання чинності договором, а не на момент його укладення. Отже, державна реєстрація договорів оренди пов'язана з чинністю договорів, а не зі строком їх дії. Пунком 8.1. договорів оренди від 23 лютого 2014 року передбачено, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі, орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Гарантоване право позивача порушується відповідачем, а тому підлягає судовому захисту, що передбачено ст. 3 ЦПК. Згідно п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду, як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу № 2 до Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 р. у справі "Пайн Велей Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, користуватися своєю власністю, відповідачем порушені. Отже, в судовому засіданні встановлено, що договори оренди землі укладені між [PERSON] та [PERSON] з ФГ «Вікторія» від 23 лютого 2004 року були укладені на термін 10 років та діяли до 23 лютого 2014 року. Після переходу права власності на земельні ділянки до [PERSON] договори оренди земельної ділянки між нею та ФГ «Вікторія» не укладались, будь-яких змін (в тому числі щодо зміни терміну дії договорів) до договорів оренди сторонами не вносилося. Після спливу строку дії договорів оренди (23 лютого 2014 року), власник дійсно має право витребувати у відповідача своє майно у вигляді спірних земельних ділянок. Таким чином, на теперішній час відповідач безпідставно користується земельними ділянками, що належать [PERSON] на підставі державних актів на право власності на землю, а тому дані земельні ділянки підлягають поверненню їх власнику - [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved