Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

10 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору факторингу відступлення права вимоги та визнання дій по укладенню договору протиправними. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 вересня 2006 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі ПАТ «УкрСиббанк»), був укладений договір споживчого кредиту №11037607000, згідно умов якого останній надав позивачу кредит у сумі 186000,00 грн. Для забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором було укладено договір поруки №11037607000/1 від 11.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] Крім того, кредитний договір №11037607000 забезпечувався договором застави транспортних засобів від 11.09.2006 року, а саме автомобілем марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», реєстраційний номер [NUMBER], вартість якого на момент укладення договору становила 186000,00 грн. Вказує, що він користувався кредитними коштами, однак у звязку із недотриманням ним умов договору кредиту щодо погашення, АКІБ «УкрСиббанк» звернулось до суду про дострокове повернення кредиту. Рішенням Нововолинського міського суду від 29 квітня 2010 року в солідарному порядку з нього та [PERSON] в користь ПАТ «УкрСиббанк» присуджено до стягнення 152071,93 грн. боргу за договором про надання споживчого кредиту №11037607000 від 11.09.2006 року. 29 квітня 2010 року за рішенням суду ВДВС Нововолинського МУЮ відкрито виконавче провадження №22770856 від 23.11.2010 року. 20 квітня 2015 року між [PERSON] «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу, відповідно до якого права грошової вимоги за кредитним договором №11037607000 від 11.09.2006 року перейшли до [PERSON] «ФК «Довіра та гарантія». У звязку з тим, що кредитний договір від 11.09.2006 року був забезпечений договором застави транспортного засобу, пунктами 8.2, 8.3 розділу 8 договору про заставу транспортних засобів передбачено, що всі зміни та доповнення до цього договору мають юридичну силу лише за умови викладення їх у письмовій формі і підписання уповноваженими представниками сторін, всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі. Оскільки він, як заставодавець, жодної згоди на уступку третім особам відповідно до договору кредиту не надавав та не погоджував, тому просить визнати договір факторингу №17 від 20.04.2015 року недійсним, та визнати дії ПАТ «УкрСиббанк» по укладенню вказаного договору протиправними. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові заперечення, в яких посилається на безпідставність та необґрунтованість вимог позивача, а також на відсутність підстав, встановлених чинним цивільним законодавством України для визнання договору факторингу недійсним. Вказує, що відповідно до чинного законодавства заміна осіб в окремих зобовязаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва і можливе на будь-якій стадії процесу як до ухвалення судового рішення у спірних правовідносинах, так і після набрання ним законної сили. Так, за змістом ст.512 ЦК України, ст.378 ЦПК України, ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобовязанні він замінюється правонаступником. Відступлення права вимоги після набрання законної сили судовим рішенням не припиняє обовязку боржника повернути борг, як не припиняє право кредитора (стягувача) вимагати повернення боргу. Оскільки рішення Нововолинського міського суду від 29.04.2010 року про стягнення в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] в користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в розмірі 152071,93 грн. за договором про надання споживчого кредиту станом на 11.01.2015 року не було виконано, що не заперечує позивач, то за договором факторингу №17 від 20.04.2015 року до [PERSON] «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» перейшло саме право вимоги з [PERSON] як боржника за кредитним договором. Вважає також необргунтованим твердження позивача про те, що ним не було надано згоду на відчуження автомобіля, який перебуває в заставі банку, оскільки п.9.12 договору про надання споживчого кредиту від 11.09.2006 року передбачено, до позичальник надає згоду банку передавати права та обовязки банку за даним договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника, тому до [PERSON] «ФК «Довіра та гарантія» перейшли всі права заставодержателя відносно вказаного автомобіля. З цих підстав просить у позові відмовити повністю. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився без поважних причин, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, причину неявки в судове засідання не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що 11 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі ПАТ «УкрСиббанк») та позивачем [PERSON] був укладений договір споживчого кредиту №11037607000, згідно умов якого останній надав позивачу кредит у сумі 186000,00 грн. Рішенням Нововолинського міського суду від 29 квітня 2010 року в солідарному порядку з нього та [PERSON] в користь ПАТ «УкрСиббанк» присуджено до стягнення 152071,93 грн. боргу за договором про надання споживчого кредиту №11037607000 від 11.09.2006 року, а також в солідарному порядку з нього та МПП «Берізка» в користь ПАТ «УкрСиббанк» присуджено до стягнення 692687,67 грн. боргу за договором кредиту №11104249000 від 22.12.2006 року (а.с.6-7). 20 квітня 2015 року між [PERSON] «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу, відповідно до якого банк за винагороду передав своє право вимоги по кредитним договором №11037607000 від 11 вересня 2006 року, в тому числі права грошових вимог до боржника по сплаті суми боргу за кредитним договором, строк платежу за яким настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (а.с.4-5). При цьому між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір застави транспортних засобів, за яким з метою забезпечення зобовязань заставодавцем заставлено транспортний засіб, що є його власністю, а саме автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO SPORT», реєстраційний номер [NUMBER], вартість якого на момент укладення договору становила 186000,00 грн. (а.с. 8-9). Письмовою вимогою від 20 квітня 2015 року [PERSON] «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» проінформувала [PERSON] про відступлення прав вимоги ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №11037607000 від 11 вересня 2006 року [PERSON] «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та необхідність погашення кредитної заборгованості в порядку ч.2 ст.530 ЦК України (а.с.10). Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.512 та ст.514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно із ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Положеннями ст.1079 ЦК України регламентовано, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ч.3 ст.61 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону. Крім того, відповідно до п.9.11 кредитного договору №11037607000 від 11 вересня 2006 року позивач [PERSON] надав право банку ПАТ «УкрСиббанк» зберігати, використовувати та отримувати інформацію, в тому числі, необхідну для укладення договорів щодо відступлення права вимоги за даним договором - до відповідних фізичних та юридичних осіб. При цьому сторонами було погоджено, що позичальник не матиме до банку жодних претензій в разі вчинення останнім будь-якої дії, зазначеної в цьому пункті договору. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що при укладенні договору факторингу відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання договору факторингу, а також не було порушено положень ст.1076 ЦК України та Закону України «Про банки і банківську діяльність». При цьому, положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно вимог ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання договору факторингу №17 від 20 квітня 2015 року про передачу прав вимоги за кредитним договором №11037607000 від 11 вересня 2006 року про надання споживчого кредиту від первинного кредитора ПАТ "УкрСиббанк" до нового кредитора [PERSON] "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", що стосується зобов'язань [PERSON], не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки, позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, а тому звільнений від сплати судового збору і в задоволенні позову йому було відмовлено повністю, суд відносить судовий збір за вимогою немайнового характеру на рахунок держави (а.с.12).

Outcome: dismissed