Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

14 червня 2017 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON].) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON].), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Служба у справах дітей Луцької міської ради (далі - третя особа, служба у справах дітей) про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів Позивач зазначає, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 27 грудня 2007 року по 28 жовтня 2016 року. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON] 2012 року народження. Крім нього наразі разом з позивачем проживають і двоє інших дітей відповідача. Позивач зазначає, що він займається вихованням всіх трьох дітей, має стабільний дохід, належні матеріально-побутові умови. Спиртними напоями не зловживає, не палить та характеризується позитивно. Стверджує, що відповідач разом з ними не проживає та не надає коштів на утримання дітей. Офіційно ніде не працює, але постійно їздить на заробітки за кордон. З наведених вище мотивів та підстав просить суд визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON]; стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1000,00 грн на місяць з моменту подачі позовної заяви до суду та до досягнення сином повноліття. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснив, що наразі служба у справах дітей не має можливості висловити свою позицію щодо ситуації в сім'ї позивача, а тому покладається на думку суду. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Як визначено у частині першій статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з'явився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та його представника, позицію представника служби у справах дітей, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Як встановлено судом сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 27 грудня 2007 року по 28 жовтня 2016 року (а.с.10). Від шлюбу мають спільного сина [PERSON] 2012 року народження (а.с.9). Наразі, як встановлено під час судового розгляду, сторони проживають окремо, дитина фактично проживає з батьком. Крім нього наразі разом з позивачем проживають і двоє інших дітей відповідача - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей Луцької міської ради від 01 грудня 2016 року. Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Як зазначено у статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Під час судового розгляду встановлено, що відповідач, не проживає разом з дитиною, отже вона зобов'язана сплачувати аліменти на користь позивача, який проживає разом з дитиною. Таким чином, позовні вимоги стосовно присудження на користь позивача аліментів є обґрунтованими та суд їх задовольняє. Визначаючи розмір та порядок стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Під час судового розгляду не встановлено обставин щодо поганого стану здоров'я та/або матеріального становища дитини. Відповідач у судове засідання не з'явилася, відтак суд вважає що її стан здоров'я та матеріальне становище дозволяє сплачувати аліменти. Аналогічно суду не було надано доказів про наявність у відповідача на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків, дочки, сина. На думку суду визначена позивачем сума аліментів у розмірі 1000,00 грн є обґрунтованою, справедливою та розумною, а тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині. Крім того, частиною другою статті 184 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Тому суд вважає за необхідним стягувати аліменти з врахуванням індексації стягуваних сум відповідно до ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Стосовно позовних вимог про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У розглядуваному випадку, як встановлено судом сторони дійшли згоди щодо проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, оскільки відповідач в позовній заяві про розірвання шлюбу зазначила, що дитина буде проживати разом з позивачем (а.с.13). Крім того, рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 21 грудня 2016 року №817-1 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] за місцем проживання його батька - гр. [PERSON] (а.с.14). Відповідач жодних заперечень щодо проживання [PERSON] з батьком не висловила та не висловлювала. Доказів протилежного суду не надано. Стаття 3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до положень ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. <...> поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" має один і той же зміст. Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. З врахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що сторони дійшли згоди стосовно проживання їхнього сина разом з батьком, така згода закріплена рішенням органу опіки та піклування, відповідач жодних заперечень стосовно такого проживання не висловлювала, а тому у даному випадку відсутні підстави для вирішення спору стосовно місця проживання дитини в судовому порядку. З наведених мотивів суд дійшов висновку, що позовні вимог в частині визначення місця проживання дитини не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю предмету спору. Частиною третьою статті 88 ЦПК України визначено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач в силу пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір за цю вимогу слід стягнути з відповідача на користь держави. Ставка судового збору за дану вимогу становить 640,00 грн, а тому вказаний судовий збір суд стягує на користь держави з відповідача. На підставі пункту 1 частини першої статті 367 ЦПК України, судове рішення слід допустити до негайного виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі наведеного та

Outcome: partial