Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив виселити відповідачів із незаконно займаних ними кімнат [ADDRESS], без надання їм іншого житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.05.2009 року ТЗО «Житомирсільбуд» було видано на ім'я позивача ордер на кімнати [ADDRESS], але використовувати право користування даними кімнатами позивач не має можливості, оскільки вказані кімнати займають відповідачі. Відповідачі по справі, в кімнатах [ADDRESS] проживають з 1998 року, які заселились до спірного помешкання, як до кімнат гуртожитку на підставі ордеру, останній був виданий 27.04.2005 року ЖЕД об'єднанням «Житомирсільбуд» з тимчасовою реєстрацією, а саме до 31.12.2005 року. На сьогоднішній день відповідачі по справі в спірних кімнатах не зареєстровані. Відповідач по справі [PERSON] була зареєстрована в спірних кімнатах до 31.12.1995 року, інші відповідачі взагалі ніколи не були зареєстровані у спірних кімнатах. Виконком Житомирської міської ради не приймав рішення про затвердження та надання спірного приміщення відповідачці [PERSON], ордер на вселення до спірного приміщення також не видавався. Відповідач [PERSON] має інше житло у [ADDRESS], де він зареєстрований. Отже відповідачі, без жодних правових підстав, без реєстрації, проживають в спірних кімнатах, чим перешкоджають законному праву позивача на вільне користування спірними кімнатами. Відповідач [PERSON] зверталася до Богунського районного суду з позовною заявою про визнання ордера від 25.05.2009 року недійсним, зняття з реєстраційного обліку та визнання права на користування житлом, але рішенням від 14.01.2013 року Богунський районний суд м. Житомира відмовив у задоволенні позову за безпідставністю. Аналогічне рішення прийняв Апеляційний суд Житомирської області. В ході розгляду даної справи було встановлено, що відповідачі без жодної правової підстави проживають в спірних кімнатах. Також було встановлено, що відсутні будь-які правові підстави для визнання за відповідачами права на користування спірними кімнатами та реєстрації їх у даних приміщеннях. Крім того, було чітко встановлено, що відповідачі не набули права користування спірним приміщенням. У кімнатах [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], який сплачує всі комунальні послуги за дані кімнати по теперішній час та маючи ордер на дане приміщення змушений проживати в кімнатах [ADDRESS] разом зі своєю сім'єю та двома неповнолітніми дітьми. Самоправно займаючи квартиру, перебуваючи в ній без правових підстав, відповідачі перешкоджають позивачу та його сім'ї користуватися житлом. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та додатково пояснив, що позивач вимушений винаймати житлові кімнати в гуртожитку для проживання його сім'ї, оскільки спірні кімнати займають відповідачі, які не мають законних підстав їх займати, також не зареєстровані в них, відповідач [PERSON] має частку квартири яка належить йому на праві приватної власності, вказав, що позивач сплачує квартплату за спірні кімнати, вважає, що проживання відповідачів у спірному помешканні є безпідставним. Крім того, на заяву представника відповідача щодо застосування строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду, вважає, що представником відповідача в неналежній формі подано усні вимоги щодо застосування строку позовної давності, крім того строк позовної давності не пропущено, оскільки 01.04.2015 року ОСББ «Надія-135» зверталося до суду з вимогами про виселення відповідачів зі спірного помешкання, а отже було переривання строку позовної давності та строк позовної давності для звернення з позовом до суду не пропущено. Також представник позивача просив не вирішувати питання розподілу судових витрат. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив у позові відмовити, пояснив, що ордер від 25.05.2009 року виданий ЖЕД об'єднанням «Житомирсільбуд» на вселення позивача до спірних кімнат безпідставно, оскільки організація яка видавала ордер ліквідована у 2008 році, а тому повноважень на видачу ордера у 2009 році не мала і відповідно начальник «Житомирсільбуд» не володів обсягом прав на підпис ордера, а ордер міг видаватися лише органом виконавчої влади, отже такий ордер виданий з порушенням норм законодавства а тому є нікчемним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України. Також представник відповідача підтвердив, що відповідачі проживають у спірних кімнатах [ADDRESS], також підтвердив, що відповідач [PERSON] має 1/3 частину власного помешкання в якому проживають його батьки, також вказав, що відповідачка [PERSON] вселилася у спірне помешкання в 1998 році на підставі ордеру та їй було відомо, що вселення у спірне помешкання визначено терміном до 2005 року. Крім того, представник відповідачів зазначив, що позивачем пропущений термін позовної давності, оскільки рішення Богунського районного суду, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним ордеру від 25.05.2009 року, виданого на ім'я [PERSON] на кімнати [ADDRESS] набрало законної сили 05.03.2013 року, а звернувся позивач до суду тільки у 2017 році. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили. Представник Житомирської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Житомирської міської ради Красновська О.М. у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, у якій просила справу розглядати без її участі, при вирішення справи поклалася на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтєю 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. За приписами ст.ст. 51, 52 Житлового кодексу України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Статтею 58 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. Ордер - правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім'єю у жиле приміщення. Стаття 59 ЖК України визначає, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Відповідно до ч. 1 ст. 128 та ст. 129 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім'ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Судом встановлено, що відповідачці [PERSON] видавалися ордери на житлову площу та вона була зареєстрована за адресою [ADDRESS] тимчасово, з 23.06.1998 року по 23.06.1999 року; з 11.08.1999 року по 23.07.2000 року; з 08.08.2000 року до 08.08.2001 року; з 20.11.2001 року до 20.11.2002 року; з 21.12.2002 року до 21.12.2003 року; 3 23.04.2004 року до 23.04.2005 року; 3 20.05.2005 року до 31.12.2005 року (а.с. 8, 197-202). 25.05.2009 року начальником ЖЕД об'єднання Житомирсільбуд видано ордер [PERSON] на житлову площу, а саме кімнати №509, №510 в гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. На даний час позивач зареєстрований за вказаною адресою та сплачує квартплату (а.с. 14, 26, 36-55). За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України станом на 09.02.2017 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрованими не значаться, [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS]. (а.с. 23, 24, 25) Відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14.01.2013 року, яке залишено без змін апеляційним судом Житомирської області, в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Житомирської міської ради, Житомирської обласної ради, третя особа - Управління державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання недійсним ордеру б/№ від 25.05.2009 року, виданого на ім'я [PERSON] на кімнати [ADDRESS], зобов'язання зняття [PERSON] з реєстраційного обліку із вказаних вище жилих приміщень, визнання за позивачами права на користування жилими приміщеннями - кімнатами [ADDRESS] та зобов'язання реєстрації в цих же жилих приміщеннях - відмовлено за безпідставністю. (а.с. 6-10.) В рішенні Богунського районного суду м. Житомира від 14.01.2013 року, зокрема встановлено наступне: «При розгляді справи судом було встановлено, що Житомирському об'єднанню «Житомирсільбуд», яке згідно з рішенням Житомирського міськвиконкому від 05.12.1995 року було перереєстроване у ВАТ «Сільський будівельник», рішенням від 09.12.1996 р. перереєстроване в ЗАТ «Сільський будівельник», а рішенням Житомирського міськвиконкому від 05.01.2001 року № 02-ЖСЮ було ліквідоване та вилічене з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, належав гуртожиток по [ADDRESS] та була підпорядкована житлово-експлуатаційна дільниця об'єднання «Житомирсільбуд»(надалі ЖЕД об'єднання «Житомирсільбуд») без права юридичної особи (а.с.100,101). 03.06.2008 року Житомирський окружний адміністративний суд виніс рішення про припинення юридичної особи - Житлово-експлуатаційної дільниці об'єднання «Житомирсільбуд»(код 05441298). Згідно витягу з «Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців» на даний час підприємство в реєстрі не знайдено (а.с.27,28). Рішеннями Житомирського міськвиконкому від 10.11.2006 р. № 837 та від 28.12.2007 р. [ADDRESS] було надано статус житлового будинку і останній був прийнятий в комунальну власність міста від ЖЕД об'єднання «Житомирсільбуд»(а.с.69,70). Рішенням п'ятнадцятої сесії обласної ради 5 скликання від 26.06.2008 р. № 571 було вирішено передати із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста області у комунальну власність м. Житомира безоплатно ЖЕД об'єднання «Житомирсільбуд» та будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.100-101). Однак, передати його у комунальну власність міста за актом приймання-передачі не вдалося. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України в будинку по [ADDRESS] створено об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «НАДІЯ-135», яка займається управлінням нерухомого майна (а.с. 26, 31). На час розгляду справи в судовому засіданні було встановлено, що в квартирі [ADDRESS] з 1998 року проживають позивачі, які заселились до спірного помешкання, як кімнати гуртожитку, на підставі ордеру. Останній був виданий 27.04.2005 року ЖЕД об'єднанням «Житомирсільбуд» з тимчасовою реєстрацією та підписаний начальником ЖЕД об'єднанням «Житомирсільбуд» Барановською М.Н./а.с.11/ та були зареєстровані в цих приміщеннях до 31.12.1995 року/а.с.43/. Відповідно до ст. 4, 5 ЖК України державний житловий фонд включає в себе жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі. Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд), будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад. Відповідно до ст.ст. 51, 52 ЖК України та п.п. 20, 58, 69 "Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень", затверджених постановою Ради Міністрів УРСР І Укрпрофради від 11.12.1984р. № 470 (зі змінами), жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад надаються громадянам виконавчим комітетом місцевої ради, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом міської ради. Враховуючи, що відповідне рішення виконком Житомирської міської ради про затвердження та надання даного спірного приміщення позивачам [PERSON] та [PERSON] не приймав, ордер на вселення до спірного помешкання позивачам виконкомом, відповідно до ст. 58 ЖК України, що є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, також не видавався, підстав для визнання за ними права на користування спірним помешканням у суду немає. Посилання позивачів на ті обставини, що вони на підставі ордеру б№ від 27.04.2005 року начальника ЖЕД об'єднання «Житомирсільбуд» Барановської М.М. заселились в спірну кімнату гуртожитку, де і проживають по теперішній час, сплачуючи за житлово-комунальні послуги, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки останні у встановленому законом порядку не набули права на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], незалежно від тривалості проживання у ній, проведення ремонту та оплати за житлово-комунальні послуги.». Крім того, як убачається з матеріалів справи, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Надія-135" звернулося до суду з позовом до [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], треті особи - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, [PERSON] про виселення відповідачів з кімнат [ADDRESS] в приміщенні житлового будинку по [ADDRESS], на підставі чого, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01.04.2015 року в задоволенні позову було відмовлено. В рішенні Богунського районного суду м. Житомира від 01.04.2015 року, зокрема встановлено: «Відповідач [PERSON] вселилась та проживала в кімнатах [ADDRESS] з 1998 року на підставі ордерів, які щорічно видавались ЖЕД об'єднання "Житомирсільбуд". У 2002 році у вказаному житлі був зареєстрований малолітній син [PERSON] - [PERSON] Право на проживання в даних кімнатах відповідачі мали до 31.12.2005 року. З 01.01.2006 року родина [PERSON] проживає у вказаних вище кімнатах без реєстрації.». Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Як встановлено судом, ордер від 25.05.2009 року, який виданий [PERSON] на вселення до кімнат [ADDRESS] на час розгляду справи є дійсним, підстав для визнання його недійсним судом не встановлено, що також випливає зі змісту рішень Богунського районного суду м. Житомира 14.01.2013 року та від 01.04.2015 року, які набрали законної сили, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню, а отже суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] має всі правові підстави на вселення та проживання в спірних кімнатах [ADDRESS]. Як з'ясовано судом та не заперечується сторонами по справі, з 1998 року у спірному помешканні проживає сім'я відповідачів: [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON]. Стороною відповідача не заперечувалося, що вселення відповідачів до спірних кімнат відбулося на підставі ордеру на вселення виданий в 1998 році та останній ордер був виданий на заселення до спірного помешкання з терміном його дії до 31.12.2005 року, про що було відомо відповідачам. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Однією з підстав виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64,65, 145, 156 Житлового кодексу України). Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачі продовжуючи проживати з 31.12.2005 року у спірному помешкані вважаються такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, а саме кімнати [ADDRESS], право на користування якого з 25.05.2009 року належить позивачу по справі [PERSON], а тому є всі підстави для їх виселення. Згідно положень частини першої та четвертої ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Вищевикладене дає підстави вважати, що відповідачі - [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] є сім'єю, інших доказів яка спростовує вказану інформацію, стороною відповідачів суду надано не було. Згідно ч.2 ст.11, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Декларацією прав дитини (ст.4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст.3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, відповідачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS], таким чином родина [PERSON] забезпечена житлом, а тому спірне помешкання не є єдиним житлом відповідачів. Висуваючи заперечення проти позову, відповідач в судовому засіданні вказав, що позивачем при зверненні з вказаним позовом до суду було пропущено загальний строк позовної давності на звернення з позовом до суду. Відповідно до статей 256, 257, 260, ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14.01.2013 року, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], про визнання недійсним ордеру б/№ від 25.05.2009 року, виданого на ім'я [PERSON] на кімнати [ADDRESS] набрало законної сили 05.03.2013 року, а у 2014 році Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Надія-135" звернулося з позовом до [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], треті особи - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, [PERSON], про виселення, рішення по якому винесено 01.04.2015 року, таким чином відбулося переривання строку позовної давності. Оскільки з моменту набрання рішенням суду від 04.01.2015 року законної сили перебіг позовної давності почався заново, тому звернувшись з позовом 01.02.2017 року [PERSON] не пропущено трирічний термін позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], які також діють в інтересах [PERSON] про виселення із житлового приміщення підлягає задоволенню шляхом виселення відповідачів із спірного житлового приміщення без надання іншого житла. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось, оскільки така вимога позивачем не заявлялася. Враховуючи наведене та

Outcome: approved