Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування своїх заявлених вимог позивачка вказала, що 30 січня 2014 року вона придбала житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] . На момент купівлі-продажу власником даного будинку був [PERSON] . Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка на момент продажу належала продавцеві на праві приватної власності і мала розмір 0,0351 га у відповідності з державним актом, виданим Жашківською міською радою 17.09.2003р. У 2017 році позивачці стало відомо, що придбаний нею житловий будинок будувався на земельній ділянці, яка була наділена первісному власнику і її розмір складав 820,0 м2. Вказана земельна ділянка знаходилася у користуванні як первісного власника житлового будинку, так і в наступних власників цього ж будинку. У грудні 2017 року позивачка звернулася до Жашківської міської ради із заявою, в якій просила надати їй у користування решту земельної ділянки для обслуговування належного їй житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , тобто її залишок від загальної площі, який мав би складати 0,046 га. Жашківська міська рада надіслала на адресу позивачки лист, в якому повідомила, що із земельної ділянки по [ADDRESS] (розмір якої був 0,082 га) вилучено 0,046 га та передано до присадибної земельної ділянки по [ADDRESS] , на якій знаходиться житловий будинок, що належить [PERSON] . Позивачка довідалася, що 18 червня 2001 року за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] (надалі іменувався продавцем) та [PERSON] (надалі іменувався покупцем), був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS] на земельній ділянці Жашківської міської ради Черкаської області розміром 820,0 м2. При відчуженні вказаного будинку земельна ділянка належала Жашківській міській раді і на цій земельній ділянці знаходився житловий будинок під літерою "А", хлів під літерою "Б", погріб під літерою "В". Тобто до житлового будинку були прив`язані господарські будівлі, перераховані вище. У разі переходу права власності на нерухомість до набувача переходить право на земельну ділянку, на якій розташована ця нерухомість. Це передбачено ст.120 Земельного кодексу України. На час придбання [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] , власником та розпорядником земельної ділянки, на якій розташований придбаний ним будинок, була Жашківська міська рада Черкаської області. Не порушуючи правил отримання земельної ділянки для обслуговування придбаного нерухомого майна власник має звернутися до органу місцевого самоврядування з заявою про надання йому у користування земельну ділянку. Як стало відомо позивачці, [PERSON] не звертався до міської ради про надання йому у користування земельної ділянки розміром 0,082 га. Жашківська міська рада у 2002 році своїм рішенням вилучила у [PERSON] 0,046 га для подальшого надання цієї земельної ділянки [PERSON] для обслуговування придбаного нею житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Своїм рішенням від 2002 року Жашківська міська рада вилучила земельну ділянку на свій власний розсуд і залишила під будинком на [ADDRESS] - 0,0354 га. Площу розміром 0,046 га цим же рішенням приєднала до земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок, що належить [PERSON] і знаходиться по [ADDRESS] має суміжну межу, а тому Жашківська міська рада на свій власний розсуд здійснила розподіл, від`єднання, приєднання певних площ суміжних земельних ділянок. Земельна ділянка, яка вилучалася на користь [PERSON] , мала певні обтяження. На цій земельній ділянці знаходилися побудови, які мали прив`язку до житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . Тобто, порушуючи право власника житлового будинку з надвірними спорудами, Жашківська міська рада прийняла неправомірне рішення. У відповідності зі ст.120 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю та споруду право на земельну ділянку, на якій знаходяться придбані будівлі та споруди, переходить до набувача на тих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Тобто за договором купівлі-продажу [PERSON] мав би отримати у користування земельну ділянку розміром 820,0 м2. На цій земельній ділянці знаходився житловий будинок, хлів під літерою "Б" та погріб під літерою "В". Але міська рада чомусь вирішила вилучити земельну ділянку разом з побудовою - господарською будівлею під літерою "Б". Укладаючи договір купівлі-продажу житлового будинку із [PERSON] з технічної документації по невідомих причинах був вилучений хлів "Б" і позивачка фактично придбала житловий будинок без надвірних споруд. Вона була впевнена, що [PERSON] приватизував земельну ділянку розміром 820 м2, здійснив її поділ і в подальшому подарував більшу частину земельної ділянки своїй матері - [PERSON] . Але в травні 2018 року [PERSON] дізналася зовсім про іншу процедуру вилучення частини земельної ділянки та надання її іншому громадянину. Дотримуючись правил та процедури поділу та об`єднання земельних ділянок, власникам житлових будинків ( [PERSON] та [PERSON] ) необхідно було виготовити технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, яка включає: 1.Пояснювальну записку. 2.Кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку. 3.Матеріали польових геодезичних робіт. 4.Акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу. 5.Перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути. 6.Нотаріально посвідчена згода на поділ чи об`єднання земельної ділянки користувачів земельної ділянки. 7.Згода органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об`єднання земельних ділянок. В додаток до цього власник будинку [PERSON] на час поділу, виділу земельної ділянки розміром 0,082 га мав би її отримати за рішенням міської ради у користування. Все наведене вище вимагається на підставі ст.54 Закону України «Про землеустрій» і землевпорядна організація, яка виготовляла технічну документацію щодо виділу, поділу земельної ділянки з ділянки на [ADDRESS] , має довести, що земельна ділянка, яка вилучалася з ділянки по [ADDRESS] , вилучена та надана у повній відповідності з нормами Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій» та Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку, затвердженої Наказом Держкомзему № 43 від 04.05.1999року. Позивачка вважає, що Жашківська міська рада, проводячи процедуру вилучення 0,046 га із земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] , порушила норми та правила проведення даної процедури, на підставі якої був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій знаходилася господарська будівля, що є приналежністю до головної речі - житлового будинку, і не є і не може бути самостійною нерухомою річчю. Річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю (ст.186 ЦК України). При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню (ст.187 ЦК України). Отже, право власності на такі будівлі, як на окремі об`єкти, визнаватися не може. Ці об`єкти не можуть передаватися іншим суб`єктам договірних правовідносин за договорами купівлі-продажу, дарування, довічного утримання, тощо. Вони призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою. Вилучивши земельну ділянку разом з господарською будівлею, міська рада лишила права набувача обслуговувати головну річ - житловий будинок. За вказаних обставин [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою та просила визнати незаконним державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,046 га, яка передана [PERSON] у власність на підставі рішення Жашківської міської ради від 2002 року; скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] , розташовану по [ADDRESS] , розмір якої 0,046 га. 15 серпня 2019 року ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 12 вересня 2019 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Жашківська об`єднана територіальна громада, на позовну заяву подала пояснення. Позовні вимоги [PERSON] , на думку третьої особи, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п.1 договору купівлі продажу житлового будинку від 30.01.2014 [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок по [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,0351 га, наданій для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 7120910100:01:001:1108, право власності на яку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЧР №032730, виданим Жашківською міською радою. Таким чином, [PERSON] , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді і розуміючи значення своїх дій, 30.01.2014 уклала правочин щодо купівлі житлового будинку та вже сформованої та зареєстрованої у Державному земельному кадастрі земельної ділянки, з установленою площею та визначеними межами у громадянина [PERSON] . Відповідно до ст.90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Щодо нібито неналежної процедури вилучення Жашківською міською радою земельної ділянки у первісного землекористувача, яку описує у позовній заяві [PERSON] , вказує, що позивачкою описано процедуру поділу та об`єднання уже сформованих земельних ділянок у тому вигляді, який вона набула після введення в дію Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 та внесення до Земельного кодексу України відповідних змін. Формування земельної ділянки [PERSON] після купівлі житлового будинку по [ADDRESS] здійснювалося відповідно до чинної на момент його звернення до виконавчого комітету Жашківської міської ради редакції Земельного кодексу України та Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 №43 (далі - Інструкція). У 2002 році, на момент звернення [PERSON] до виконавчого комітету Жашківської міської ради, за домоволодінням по [ADDRESS] рахувалася земельна ділянка площею 0,082 га, яка не була сформована, та дані про яку не були внесені до Державного земельного кадастру, тому описана позивачем процедура і не повинна була бути застосована, а мала бути виготовлена технічна документація зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку. Таким чином, за зверненнями власника нерухомого майна, 26.04.2002 виконавчим комітетом було прийнято рішення про надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,082 га, з одночасним вилученням за його згодою, із загальної площі земельної ділянки площею 0,035 га [PERSON] , яке, відповідно до Інструкції є частиною технічної документації зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку. За результатами встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки по [ADDRESS] виявлено, що фактична площа наявної земельної ділянки складає лише 0,0351 га, на яку [PERSON] оформив державний акт на право власності та яка надалі була продана [PERSON] Земельна ділянка площею 0,011 га, відповідно до рішення виконавчого комітету Жашківської міської ради від 14.11.2002 №350, була вилучена у [PERSON] , оскільки відсутня у фактичній наявності. Таким чином, ще до моменту придбання земельної ділянки [PERSON] , її попередній власник [PERSON] розпорядився частиною наданої йому земельної ділянки, тому Жашківська міська рада не вбачає жодних порушень прав [PERSON] як власника чи користувача земельної ділянки. З огляду на вищевказане Жашківська міська рада вважає позовні вимоги [PERSON] про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,046га, яка належить [PERSON] , безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 13 вересня 2019 року відповідачка [PERSON] на позовну заяву подала відзив, в якому позовні вимоги [PERSON] не визнала, так як вважає їх необгрунтованим, безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають, виходячи із наступного. Позивачкою не заперечується факт укладення 13.01.2014 договору купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером 7120910100:01:001:1108, як і не заперечується факт купівлі-продажу будинку, розташованого по [ADDRESS] . При цьому, за змістом договору купівлі-продажу будинку останній розташований на земельній ділянці за кадастровим номером 7120910100:01:001:1108. Пунктом 2 договору купівлі-продажу будинку визначено, що на земельній ділянці за кадастровим номером 7120910100:01:001:1108 окрім житлового будинку розташовані ворота з хвірткою, огорожі, вимощення, колонка. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду іззахистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, право на звернення до суду за захистом порушених, на думку позивача, прав у [PERSON] обмежено виключно набутим нею обсягом прав у встановленому законом порядку, зокрема тих, що випливають із зареєстрованих у Державному реєстрі прав на нерухоме майно речових прав на нерухомість, набуту за договорами купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 13.01.2014, майно в якому індивідуально визначене та його перелік вичерпно наведений у тексті договорів. Виходячи із наведеного, існування прав у іншої особи на майно, набуття якого не пов`язане із набуттям [PERSON] прав на майно, визначене договорами від 13.01.2014, не може порушувати прав останньої в силу різних підстав виникнення речових прав, їх темпоральної віддаленості та не співпадіння предметів майна, визначених позивачем. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справ у суді першої інстанції: визначено, що ЦПК не передбачає можливості заміни неналежного позивача. У зв`язку з цим при пред`явленні позову неналежним позивачем суд не вправі повернути йому заяву чи відмовити у відкритті провадження у справі, якщо відсутні підстави, передбачені статтями ЦПК, а за наслідками розгляду справи відмовляє в задоволенні позову. Позивачем пред`явлено вимоги про визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , виданого [PERSON] . При цьому, державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Позивачем в даному провадженні не пред`явлено вимогу щодо визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, відтак прийняття рішення про скасування державного акту є передчасним в силу несамостійності такої вимоги. Крім того, відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦКУ країни). При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученою Короліьс і ви», п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У справі, яка розглядається, трирічний строк минув із моменту підписання договорів купівлі-продажу та їх нотаріального посвідчення, що підтверджується матеріалами справи та самим позивачем. Врахуванню також те, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, строки позовної давності підлягають застосуванню до поточної справи у випадку наявності підстав для задоволення позову. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Вказала, що вона разом із житловим будинком купила сарай. Земельної ділянки, на якій був розташований сарай, у земельному кадастрі не має. Вважає, що сарай є річчю, яка не може бути відокремлена від інших речей. Відділ державного земельного кадастру приховав даний факт. Вважає державний акт на право власності на земельну ділянку незаконним та просила визнати його недійсним. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Шестаков С.М. позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. Позовні вимоги вважає їх безпідставними, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку не є предметом розгляду даної справи. У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Жашківської об`єднаної територіальної громади - Мінькович В.О. заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку видано законно на підставі рішення Жашківської міської ради. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що, виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, вислухавши доводи учасників справи, пояснення свідка та дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку. Судом установлені наступні обставини. 30 січня 2014 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала у [PERSON] житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності, розміром 0,0351 га, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7120910100:01:001:1108. Право власності продавця на земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЧР №032730, виданим Жашківською міською радою 17.09.2003р. Крім вказаного будинку на земельній ділянці розташовані: погріб «В», ворота з хвірткою №1, огорожа №2, огорожа №3, вимощення І, колонка «К». 30 січня 2014 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки придбала у [PERSON] земельну ділянку розміром 0,0351 га, кадастровий номер 7120910100:01:001:1108, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] . На земельній ділянці розташований житловий будинок з надвірними спорудами. Згідно архівного витягу рішення виконавчого комітету Жашківської міської ради від 26.04.2002р. №124 про розгляд заяв про зміни в землекористуванні вирішено: - [PERSON] , проживаючому по [ADDRESS] надати присадибну земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,082 га згідно договору купівлі-продажу будинку з [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі під №1777 від 18.06.2001р.; - [PERSON] , проживаючій по [ADDRESS] надати присадибну земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,035 га, яку не заперечує передати [PERSON] ». З архівного витягу рішення виконавчого комітету Жашківської міської ради від 14.11.2002р. №350 про розгляд заяв про зміни в землекористуванні та надання земельних ділянок у власність вбачається, що виконавчим комітетом Жашківської міської ради вирішено: - [PERSON] , проживаючому по [ADDRESS] вилучити присадибну земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,011 га згідно фактичної наявності; - [PERSON] , проживаючій по [ADDRESS] надати у власність присадибну земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,011 га згідно фактичної наявності. 16 січня 2019 року у судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який пояснив, що у 2013 році брат його покійної дружини надумав продавати хату по [ADDRESS] . Свідок був там зареєстрований. Подали у нотаріальну контору до позивачки документи, а через тиждень прийшли забирати. Позивачка сказала, що хоче купити будинок, зробила доручення на якогось чоловіка. Сарай планувався під знос, тому він не прив`язаний до речей документально. На цій земельній ділянці виділялося 3,5 сотки. [PERSON] приватизував 3,5 сотки, залишилося 11 соток. В даний час город і сарай. [PERSON] не давав на ім`я свідка довіреності та не уповноважував його вчиняти будь-які дії. Таким чином, присадибну земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,011 га було вилучено у [PERSON] згідно фактичної наявності та передано у власність [PERSON] , проживаючій по [ADDRESS] , на законних підставах ще до купівлі-продажу [PERSON] житлового будинку та присадибної земельної ділянки, які знаходяться по [ADDRESS] . Щодо права власності на земельну ділянку та його оформлення. Згідно з ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частин 1-3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Ч.1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. За змістом ст.122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст.19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки оскаржувані рішення прийнято з порушенням закону, вони є незаконними і підлягають скасуванню. Згідноч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Ч.1 ст.21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частина 3 вказаної статті визначає, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку - відповідний правовий висновок викладено в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 01.07.2015 року, справа № 6/319цс15. Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу, та лише посвідчує право особи на земельну ділянку, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності законності рішення, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Щодо договору купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. У п.7 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 січня 2014 року сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу земельної ділянки. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. У п.14 цього ж договору вказано, що сторонам зрозумілі суть і значення договору, що укладається та його правові наслідки, нотаріусом роз`яснено їхні права та обов`язки. На підтвердження обставин, викладених вище, сторони, маючи всі без винятку права та повноваження на укладення цього договору, в присутності нотаріуса скріпили цей документ своїми особистими підписами. Як зазначалося вище, у п.1 договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 січня 2014 року чітко визначено, що крім вказаного будинку на земельній ділянці розташовані: погріб «В», ворота з хвірткою №1, огорожа №2, огорожа №3, вимощення І, колонка «К». А у п.14 цього ж договору вказано, що сторонам зрозумілі суть і значення договору, що укладається та його правові наслідки, нотаріусом роз`яснено їхні права та обов`язки. На підтвердження обставин, викладених вище, сторони, маючи всі без винятку права та повноваження на укладення цього договору, в присутності нотаріуса скріпили цей документ своїми особистими підписами. Отже, сторонами було узгоджено та досягнуто домовленості щодо предмету договору, його істотних умов, зокрема переліку наявного майно, його розміру та вартості. Згідно частин 1 та 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як передбачено ч.3 ст.12 ЦПК України та ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст.80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. На підставі ч.ч.2,3 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, проаналізувавши вищевикладені обставини справи з урахуванням норм чинного законодавства, оцінивши наявні в матеріалах справи докази та доводи учасників процесу, враховуючи пояснення свідка, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому задоволенні вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено через необґрунтованість позовних вимог та відсутності порушених прав позивачки, у застосуванні строку позовної давності слід відмовити. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного (інтересу). За змістом ст.ст.256, 261 та 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Якщо лише буде установлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це заявила інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Така позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; Верховного суду від 05 червня 2019 року у справі №750/4848/17; Верховного суду від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15-ц. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача. Проте, якщо підстав вважати право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог. Отже, правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed