Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

у грудні 2012 року позивач звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання право власності на земельну ділянку загальною площею 592,32 кв.м., що розташована по [ADDRESS] та зобов'язання видати державний акт про право власності на вказану земельну ділянку. В подальшому згідно з поданою заявою про уточнення позовних вимог та внесення змін до підстави позову від 31.01.14р. позивач просила визнати право власності на земельну ділянку загальною площею 592,32 кв.м., що розташована по [ADDRESS], зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м,Києві зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку, та зобов'язати Головне управління земельних ресурсів зареєструвати у Державному земельному кадастрі спірну земельну ділянку. Свої вимоги мотивували тим, що користується добросовісно, відкрито спірною земельною ділянкою понад 15 років, є членом Садового товариства «Блакитна затока» з 2000 року, що встановлено відповідними рішеннями судів та відповідно до рішення Київради №354/3815 від 27 жовтня 2005 року відповідач Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) мав видати державний акт про право власності на спірну земельну ділянку, однак відповідачами ігноруються вимоги ЗК України щодо передачі безоплатно спірної земельної ділянки громадянам, у зв'язку з чим за захистом своїх прав позивач звернулася до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням заяви від 31.01.14р. підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача, Київської міської рада в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність просив відмовити у його задоволенні. Також вказував на те, що позивачем не дотримано порядок, визначений ЗК України щодо безоплатної передачі спірної земельної ділянки громадянам. Представник відповідача, Головного управління Держгеокадастру у м.Києві в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Представник відповідача, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) як правонаступник Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проти позову заперечувала, вказала, що право власності на спірну земельну ділянку за позивачем не зареєстровано, спірна земельна ділянка за даними міського земельного кадастру не обліковується, вказаний позивачем кадастровий номер не відповідає дійсності, рішення Київської міської ради щодо передачі у власність спірної земельної ділянки не приймалося, у зв'язку з чим просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа, Садове товариство «Блакитна затока» до суду повноважного представника не направили, просили розглянути справу у їх відсутності, процесуальним правом надати пояснення по суті предмету спору скористалася, надіславши пояснення з якого вбачається підтримання позову в повному обсязі. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є членом Садового товариства «Блакитна затока», що підтверджується відповідною довідкою виданою СТ «Блакитна затока» №57/06-10 від 11 червня 2010 року (а.с.17). Вказану обставину встановлено рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 10 грудня 2013 року, зокрема встановлено факт перебування у членстві Садового товариства «Блакитна затока» позивачем з 14 березня 2000 року. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З довідки Садового товариства «Блакитна затока» від 05 серпня 2010 року також вбачається, що позивач є членом СТ «Блакитна затока», а також що садовий (дачний) будинок [ADDRESS] побудований господарським способом у 2001 році (а.с. 18). Враховуючи, що позивачем вказана довідка СТ «Блакитна затока» від 05 серпня 2010 року подана як доказ будівництва на спірній земельні ділянці садового будинку, що належить позивачу суд зазначає про відсутність підстав, вважати зазначений доказ за достатній, тобто такий, який в повній мірі б, міг підтвердити, що садовий будинок [ADDRESS] побудований саме на спірній земельній ділянці по [ADDRESS]. Так, вказана довідка від 05 серпня 2010 року видана Садовим товариством «Блакитна затока» лише вказує на факт наявності у Садовому товаристві «Блакитна затока» садового будинку під номером 705, який у 2001 році було побудовано господарським способом, тобто без зазначення його характеристик, особи, яка здійснювала його будівництво чи інших індивідуальних ознак, які надавали б можливість ідентифікувати об'єкт нерухомого майна. Серед іншого суд звертає увагу, що зазначена довідка містить інформацію про те, що позивач є членом Садового товариства «Блакитна затока» [ADDRESS], в той час як позовні вимоги стосуються земельної ділянки розташованої по [ADDRESS]. Щодо права власності на садовий будинок [ADDRESS] та документів, які свідчать про наявність державної реєстрації факту виникнення права власності на нерухоме майно суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 1 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.5 ч.1 ст.19 вказаного закону України державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Позивачем надано ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 02 квітня 2012 року відповідно до якої за результатами укладеної та затвердженої судом мирової угоди позивач є власником 52,17/100 частини садового будинку [ADDRESS] Як зазначено вище рішення суду є підставою для проведення державної реєстрації та відповідно визнання і підтвердження фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, однак позивачем не надано витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв'язку з чим, суд не вважає доведеним факт належності позивачу на праві власності 52,17/100 частини садового будинку [ADDRESS] У зв'язку з наведеним, суд критично ставиться до посилання позивача на положення ст. 120 ЗК України, яка регулює питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття прав на жилий будинок, будівлі або споруду від іншої особи, оскільки матеріали справи не містять будь-яких даних про державну реєстрацію переходу права власності від іншої особи до позивача. Так само, суд відхиляє і посилання на положення ст. 377 ЦК України, згідно з якою до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, положення ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України не приймаються як норма права, котра регулює правовідносини, які склалися між сторонами спору, оскільки позивачем не надано доказів у розумінні ст. 60 ЦПК України, які б підтвердили державну реєстрацію виникнення права власності на садовий будинок [ADDRESS] У розумінні ст. 60 ЦПК України судом також не приймається за належний та допустимий доказ копія Технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування гр.[PERSON], виготовлений у 2009 році без номеру, дати, дня та місяця створення вказаного Технічного звіту, згідно з яким кадастровий номер спірної земельної ділянки є [NUMBER], що не підтверджено належним витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, або витягом з Поземельної книги про земельну ділянку або Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Таким чином, суд погоджується з твердженнями представника Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 08.07.14р. щодо відсутності реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], оскільки зворотного позивач не надав (а.с.180). Посилання позивача на рішення Київради від 27 жовтня 2005 року №354/3815 «Про передачу земельних ділянок громадянам, членам садового товариства "Блакитна затока" Харківського району м. Києва, для ведення колективного садівництва і садовому товариству "Блакитна затока" Харківського району м. Києва земель загального користування (дороги, проїзди) в урочищі "Острів Водників" у Голосіївському районі м. Києва» є безпідставними, оскільки відповідно до п.3 вказаного рішення передача земельних ділянок проводилися за Переліком земельних ділянок, які передаються громадянам у приватну власність, де відсутні дані про передачу земельної ділянки позивачу. Щодо посилання позивача на положення ст. 344 ЦК України суд звертає увагу на те, що набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється спеціальною нормою, а саме Земельним кодексом України, зокрема статтею 119. Так, відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 119 ЗК України визначено, що передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Як вбачається з листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) позивач зверталася із заявами про передачу їй у власність спірної земельної ділянки, але в супереч діючому на той час Тимчасовому порядку передачі земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві від 28.02.13 р. №63/9120 позивач не надала в повній мірі документів, необхідних для розгляду її клопотання по суті, які визначені Тимчасовим порядком. (а.с. 181,182). Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004р. №7 роз'яснено, що суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі. Відповідно до ст.9 ЗК України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на їх території належить: розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Таким чином, згідно з положеннями ч.1 ст. 9, ч.2 ст. 119 ЗК України, суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції Київської міської ради, а саме про надання земельної ділянки у власність шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, однак таким правом позивач не скористалася та дії Київради щодо ненадання їх спірної земельної ділянки не оскаржувала. Отже, позивач реалізував право на звернення до суду з відповідними вимогами, вважаючи наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі, однак суд на підставі пояснення сторін, повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність та допустимість, дійшов до висновку, що вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з викладеного вище. В порядку ст.88 Цивільного процесуального кодексу України відсутні підстави для розподілу судових витрат, враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed