Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Представник позивача адвокат Семенька В. М., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на земельні ділянки , які належали [PERSON] , згідно державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯА №877266 площею 2,0816 га та серії ЯА №877580 площею 2,2969 га , які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Кам`янобрідської селищної ради Баранівського району Житомирської області. Обґрунтовуючи вимоги, представник позивача зазначив, що позивач [PERSON] є племінницею [PERSON] та рідною сестрою [PERSON] . 21.11.2006 року [PERSON] складено заповіт, згідно якого вона заповіла все майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що заповідачу буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, [PERSON] . За життя [PERSON] отримала державні акти на право приватної власності на дві земельні ділянки: серії ЯА №877580 площею 2,0816 га та серії ЯА № 877580 площею 2,2969 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Кам`янобрідської селищної ради Баранівського району Житомирської області. [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] спадщина після смерті [PERSON] не прийнята. Спадкоємцями на все майно [PERSON] є двоє її синів [PERSON] та [PERSON] , яких на даний час місцезнаходження невідоме, однак 20.05.2008 року останніми складені заяви про відсутність будь-яких претензій на майно по заповіту померлої [PERSON] на користь [PERSON] . Позивач [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами . Інших спадкоємців після смерті [PERSON] та [PERSON] немає, позивач користується вказаними земельними ділянками та обробляє їх. Тому позивач просить врахувати положення ст.ст. 325, 328 і 344 Цивільного кодексу , а також те, що вона більше 13 років добросовісно володіє державними актами на земельні ділянки, тому просить визнати за нею право власності на вказані земельні ділянки в порядку набувальної давності. На підставі ухвали судді Баранівського районного суду Житомирської області від 25.03.2020 року дану позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з недотриманням вимог статей 175, 177 ЦПК України, визначено недоліки та надано строк для їх усунення. 09.04.2020 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків ( а.с. 30). На підставі ухвали суду від 09.04.2020 року провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання ( а.с. 36-37). У підготовчому судовому засіданні винесено ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України., справу призначеного до судового розгляду ( а.с. 44-45) . В судове засідання 02 .06.2020 року ні позивач , ні її представник не з"явились, представник подав заяву про розгляд справи у їх відсутність, заявлені позовні вимоги він підтримав. Представник відповідача - Кам"янобрідської селищної ради Баранівського району Житомирської області в судове засідання не з"явився , про час та місце його проведення повідомлений належно, згідно поштового повідомлення, подав заяву про розгляд справи без нього , у заяві зазначив, що селищна рада не заперечує щодо задоволення позовних вимог. У судовому засіданні 02.06.2020 року суд враховує, що судом 08.05.2020 року винесена ухвала про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем . При таких обставинах фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності , суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є племінницею [PERSON] та рідною сестрою [PERSON] , що підтверджується зібраними у справі доказами ( а.с. 4,5,20). 21.11.2006 року [PERSON] складено заповіт, згідно якого вона заповіла все майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що заповідачу буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, [PERSON] ( а.с.12). Заповіт не змінено і не скасовано . За життя [PERSON] отримала отримала державні акти на право приватної власності на дві земельні ділянки: серії ЯА №877266 площею 2,0816 га та серії ЯА №877580 площею 2,2969 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Кам`янобрідської селищної ради Баранівського району Житомирської області ( а.с. 10-11). [PERSON] померла [INFO] ( а.с.13). [PERSON] померла [INFO] ( а.с. 15). Правилами частини третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Спеціальним законом, який регулює порядок набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є Земельний кодекс України (надалі - ЗК України). Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Як слідує із зазначеної вище норми, законодавцем передбачено лише право громадян звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу у власність або надання в користування земельної ділянки, якою вони добросовісно, відкрито і безперервно користуються протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку. При отриманні відмови в задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування або залишення його без розгляду, громадянин має право оскаржити такі дії органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування до суду в установленому законом порядку. Разом з тим, у даному випадку суд враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приведені у постанові від 11 квітня 2018 року (справа №742/2916/15-ц) з приводу порядку формування речових прав на земельні ділянки за набувальною давністю. Так Верховний Суд вказав, що аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] зверталась до відповідача Кам"янобрідської селищної ради Баранівського району Житомирської області з клопотанням про передачу їй у власність ( користування ) земельних ділянок померлої [PERSON] , площею 2, 2969 га. та 2, 0816 га., відповідно ,однак будь-якого рішення селищна рада з цього питання не приймала, повідомивши позивача листом від 06 квітня 2020 року за вих.№ 122 про те, що для вирішення піднятих у зверненні питань необхідно звернутись безпосередньо до суду ( а.с. 34) . Доказів про те, що такі дії відповідача оскаржувались позивачем до суду не подано. При цьому, матеріали цивільної справи містять дані про те, що спірні земельні ділянки на праві приватної власності належать [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 10,11, 13 ). Доказів того, що після смерті [PERSON] хто-небудь звертався до нотаріальної контори у шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини, чи заводилась спадкова справа, а також чи видавались кому-небудь свідоцтва про право на спадщину, сторони у справі до суду не подавали. Ані позивач, ані представник позивача з відповідними клопотання про витребування таких доказів до суду не звертались. При цьому суд враховує, що приписами частини 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що суд не може збирати докази , що стосуються предмета спору , з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку , коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів , а також інших випадків , передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Матеріали даної справи також не містять відомостей про те, чи порушувалось питання про визнання спадщини відумерлою після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . За вимогами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Суд враховує правову позицію, яка міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Так, у вказаній постанові зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відтак, добросовісність заволодіння майном, як безумовна умова набуття права власності на земельну ділянку за давністю володіння, характеризується тим, що володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном, а також володілець протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Проте, позивач, як нею зазначено в тексті позовної заяви, достовірно знала хто є "титульним" власником спірних земельних ділянок, а відтак розуміла неправомірність заволодіння майном, що виключає факт добросовісність заволодіння саме на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном. Більш того, обізнаність позивача кому належала спірна земельна ділянка протягом 13 років (які включаються в давнісний строк володіння), не могло не породжувати розуміння того, що на вказане майно можуть претендувати інші особи, а вказана у тексті позову обставина ( передача державних актів на спірні земельні ділянки для неї [PERSON] , при наявності інших можливих спадкоємців після смерті останньої а.с. 16, 17 ) отримання майна у володіння, не може бути достатньою для отримання права власності на нього. Отже, поряд з іншим, позивачка та її представник не довели суду наявності безумовної умови набуття права власності - добросовісність заволодіння майном, тоді як тривалий час користування, відкритість і безперервність володіння та утримання нерухомого майна не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Крім того, позивачем не дотримано умов щодо строку, який застосовується для набувальної давності на земельну ділянку, що обчислюється починаючи з 01 січня 2002 року (дата набрання чинності ЗК України ) та має становити не менше 15 років. Таким чином норма статті 119 ЗК України щодо набуття права власності позивачем на земельні ділянки за набувальною давністю може застосуватись лише з 2006 року, тобто після смерті [PERSON] та має становити не менше 15 років , однак минуло лише більше 13 років . Оцінивши надані учасниками справи докази, з огляду на встановлені обставини та приведені вище положення юридичні норми, суд проходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та її представника щодо набуття права власності на спірні земельні ділянки в порядку набувальної давності. Таким чином, у зв`язку з тим, що в задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивачку, а саме, сплачений нею судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. На підставі ст.ст. 2 , 116 , 119 ЗК України , ст. ст. 321 , 328, 344 , 1218 , 1268 , 1277 ЦК України та

Outcome: dismissed