Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Представник відповідача Білик Л.В. в судове засідання не з'явилася та подала до суду заяву у якій визнала позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та просить розглянути справу за її відсутності. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явився. У поданій до суду позовній заяві просить розглянути справу у її відсутності. Відповідно до ч.3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ч.3 ст. 200, ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює за результатами підготовчого провадження рішення про задоволення позову. Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, наявні підстави для винесення рішення за результатами підготовчого провадження. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], якому згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок виданого 20 квітня 1987 року належала 21/25 частка житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами розташованого в [ADDRESS]. Згідно цього ж свідоцтва 4/25 частки житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами розташованого в [ADDRESS] належали померлій на момент видачі цього свідоцтва [PERSON]. Згідно рішення Кельменецької селищної ради від 23 січня 1997 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла його дружина [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла. Позивачка [PERSON] прийняла спадщину після її смерті як спадкоємець за заповітом. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у виді 21/25 частки житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами розташованого в [ADDRESS] з тих підстав, що у свідоцтві право власності на ім'я покійного [PERSON] відсутній підпис голови селищної ради та печатка виконавчого комітету, а інформація щодо вищевказаного майна відсутня у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.1 Глави 13 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, в зв'язку з чим позивачка не має змоги оформити спадщину в нотаріальному порядку, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно на ім'я покійного власника. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 та ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов [PERSON] в частині визнання права власності в порядку спадкування на 21/25 частку житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами розташованого в [ADDRESS], слід задовольнити. Крім того, позивачка 06 лютого 1997 року, як член сім'ї своїх батьків вселилася та по даний час проживає у будинку [ADDRESS] і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном з моменту смерті [PERSON] по даний час, тобто понад більш ніж десять років. Таким чином [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном у виді 4/25 частки житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами розташованого в [ADDRESS] які належали померлій [PERSON], і відкрито, безперервно володіє цим нерухомим майном протягом більш ніж десяти років. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У Цивільному кодексі України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Згідно ст. 344 ЦК України, підставами для набуття права власності на майно за набувальною давністю, є добросовісне заволодіння особою чужим майном і відкрите, безперервне володіння нерухомим майном протягом десяти років. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. При цьому, добросовісним заволодінням може вважатись таке, коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2001 року. Таким чином інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності наріч виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність законного об'єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Відсутність однієї із них виключає можливість для позитивного вирішення справи. При цьому, коментована стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Зокрема, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Крім того, володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним,та безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Законний об'єкт володіння означає, що річ, якою володіє особа (особи), не виключений з цивільного обороту та не обмежений в цьому. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи, що свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок видане 20 квітня 1987 року згідно якого 4/25 частки житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами розташованого в [ADDRESS] належали померлій на момент видачі цього свідоцтва [PERSON], було видано після смерті останньої і її спадкоємці невідомі, суд вважає, що належним відповідачем по справі є Кельменецька селищна рада Кельменецького району, як орган, уповноважений управляти майном територіальної громади на території якого розташоване таке майно. Враховуючи наведене, суд вважає, що за позивачкою слід визнати право власності в порядку спадкування на 21/25 частку житлового будинку позначеного в технічному паспорті літерою „А", загальною площею 66,6 м2, житловою площею 41,2 м2, убиральні позначеної „В", колодязя № 1, огорожі № 2-3, які розташовані в [ADDRESS]. На 4/25 частки вищевказаних спуруд, за позивачкою слід визнати право власності за набувальною давністю. Крім того, позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1049га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS]. На цій земельній ділянці покійні [PERSON] та [PERSON] самочинно збудували житловий будинок позначений у технічному паспорті „Б2", гараж позначений „Г" та сарай позначений „Д". Проведеним технічним обстеженням встановлено можливість надійної і безпечної експлуатації самочинно збудованих житлового будинку позначеного у технічному паспорті „Б2", гаража позначеного „Г" та сарая позначеного „Д", які розташовані в [ADDRESS]. Самочинно збудовані будівлі не порушують правила пожежної безпеки, розташовані відповідно до норм чинного законодавства. Позивачка [PERSON] зверталася із заявою до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про прийняття в експлуатацію зазначених об'єктів нерухомого майна. 17 серпня 2017 року листом Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області їм було рекомендовано звернутися до суду із позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Частинами 1, 2 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У відповідності до п. 9 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності" органу державного архітектурно-будівельного контролю були наданні повноваження до 31.12.2015 року приймати в експлуатацію об'єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт. Зважаючи на відповідь Державної архітектурно будівельної інспекції від 17 серпня 2017 року, право [PERSON] підлягає саме судовому захисту. Згідно зі ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно до ч.5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як зазначено вище, самочинне будівництво було проведено на земельній ділянці, яка належить позивачці. Відтак, суд вбачає правові підстави для застосування ч. 5 ст. 376 ЦК України. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності на самочинно збудоване майно підлягають задоволенню на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України. Загальна вартість спірного нерухомого мйана становить 248408 гривень. На підставі ст.ст. 5, 15, 16, 321, 328, 334, 344, 376, 1216, 1218, 1222 ЦК України у редакції 2003 року,

Outcome: approved