Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "Максус Лізинг" про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину до нього. Мотивуючи свої вимоги тим, що у зв»язку з публічною пропозицією про купівлю-продаж нового автомобіля за 399 900 грн. 00 коп. вона звернулася до "Максус Лізинг" для його купівлі. Так, 03 травня 2018 року між ним як фізичною особою та ТОВ "Максус Лізинг" укладений договір фінансового лізингу № 01928 для придбання автомобіля від 03 травня 2018 року у місячний строк. Відповідно до п. 1 договору предметом укладення договору було придбання автомобіля «Лада» вартістю 399 900 грн. 00 коп. та його забезпечення покупця протягом дев»яноста днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця - комісії, авансового платежу. Того ж дня, 03 травня 2018 року він вніс грошові платежі за придбання автомобіля - авансовий платіж квитанцією в сумі 94 000 грн. 00 коп. Проте, вивчивши умови договору встановив, що ці кошти є адміністивним платежем (винагородою, щомісячним платежем) й не входять до суми вартості автомобіля. Тобто, відповідач ввів його в оману щодо умов договору, оскільки він довірився публічній пропозиції щодо продажу автомобіля за ціною 399 900 грн. 00 коп. й його набуття в тримісячний строк, а умови договору містять інші умови щодо вартості автомобіля та правила його придбання та строки, про які відповідач замовчував, що стало наслідком звернення до відповідача із вимогою про розірвання договору та повернення сплачених ним коштів, проте на вимогу повернути сплачені кошти, відповідач йому відмовив й умови договору про поставку та передачу автомобіля не виконав. Вважає, що оскільки вказаний договір не був посвідчений нотаріально відповідно до ч.2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 215, ч.1 ст. 220 ЦК України й згідно ст. 216 ЦК України відповідач має повернути йому сплачені кошти в сумі 23 906 грн. 08 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на пвдстьаві ордеру про надання правової допомоги від 04 лютого 2019 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з»явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті суду. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що між 03 травня 2018 року між позивачем як фізичною особою та ТОВ "Максус Лізинг" укладений договір фінансового лізингу № 01928 для придбання автомобіля від 03 травня 2018 року у місячний строк (а.с. 9-16). Відповідно до п. 1 вказаного договору предметом його укладення було придбання автомобіля «Лада» вартістю 399 900 грн. 00 коп. та його забезпечення покупця протягом дев»яноста днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця - комісії, авансового платежу. Того ж дня, 03 травня 2018 року позивач вніс на рахунок відповідача грошові платежі за придбання автомобіля - авансовий платіж квитанцією в сумі 94 000 грн. 00 коп. (а.с.17). Проте, вивчивши умови договору позивач встановив, що ці кошти є адміністивним платежем (винагородою, щомісячним платежем), й не входять до суми вартості автомобіля. Тобто, відповідач ввів його в оману щодо умов договору, оскільки він довірився публічній пропозиції щодо продажу автомобіля за ціною 399 900 грн. 00 коп. й його набуття в місячний строк, а умови договору містять інші умови щодо вартості автомобіля та правила його придбання та строки, про які відповідач замовчував, що стало наслідком звернення до відповідача із вимогою про розірвання договору та повернення сплачених ним коштів, проте на вимогу повернути сплачені кошти, відповідач йому відмовив й умови договору про поставку та передачу автомобіля не виконав. Суд вважає, що оскільки вказаний договір не був посвідчений нотаріально відповідно до ч.2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, він вважається недійсним/нікчемним на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 215, ч.1 ст. 220 ЦК України, й згідно ст. 216 ЦК України відповідач має повернути позивачу сплачені ним грошові кошти в сумі 94 000 грн. 00 коп. (а.с.17). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом (ч.2 ст. 806 ЦК України). Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 799 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.1, ч.2 ст. 215 ЦК України). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст. 220 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.1, ч.2 ст. 216 ЦК України). Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 940 грн. 00 коп. (а.с.1) й ним понесені витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн. 00 коп. згідно плітажної квитанції від 16 травня 2018 року (а.с.27), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 215, 216, 220, 799, 806 ЦК України, ст.ст. 3, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved