Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Омега Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія"Вектор Плюс" про визнання договору недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.11.2007р. між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" (Банк) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір №1701/1107/71-065 про надання кредиту в розмірі 75000,00 дол. США на строк до 15.11.2036 року. 16.11.2007 року між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладено договір №1701/1107/71-065-Z- 1, про передачу в іпотеку об'єкту нерухомого майна квартири площею 75,3 м.кв. за адресою [ADDRESS], з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 16.11.2007 року № 1701 /1107/71 -065. 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (Банк) та ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (Фактор) укладено договір № 15 відступлення права вимоги заборгованості по кредитних договорах, зазначених в реєстрі, в тому числі за договором від 16.11.2007 року №1701/1107/71-065, укладеним з [PERSON] 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (Первісний іпотекодержатель) та ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс"(Новий іпотекодержатель) укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними в реєстрі, в тому числі за договором від 16.11.2007 р. №1701/1107/71-065-Z-1, укладеним з [PERSON] Згідно з ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Разом з тим, згідно з п.п. 1.2 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 р. за № 373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (надалі по тексту - розпорядження № 231 від 03.04.2009 р.), чинного на час укладення оскаржуваного договору, до фінансової послуги факторингу віднесено - набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Повноваження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України були визначені в Положенні про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженому Указом Президента України від 04.04.2003 р. № 292, яке діяло на момент прийняття розпорядження № 231 від 03.04.2009 р. Так, відповідно до абз.2 п.1 Положення Держфінпослуг - це спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Указом Президента України від 23.11.2011 р. № 1069/2011 «Про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України» ліквідована Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України. Натомість, Указом Президента України від 23.11.2011 р. № 1070/2011 утворена Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та затверджено Положення про неї. Згідно п.1 зазначеного Положення, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Таким чином, повноваження та функції щодо державного регулювання ринків фінансових послуг, що здійснювалися Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, як спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг, після набуття повноважень Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, здійснюються останньою. Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон). Згідно з ст. 3 Закону відносини, що виникають у зв'язку з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам, регулюються Конституцією України, цим Законом, іншими законами України з питань регулювання ринків фінансових послуг, а також прийнятими згідно з цими законами нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.2 ст. 5 зазначеного Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Статтею 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг). Згідно з п.13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011, Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Аналізуючи зазначене вище вважає, що розпорядження № 231 від 03.04.2009 р. є офіційним письмовим документом, прийнятим ним у визначеній законодавством формі і за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, які поширюють свою дію на невизначене коло осіб, і призначений для неодноразового застосування, тобто за своїми ознаками є нормативно- правовим актом. Позичальник за кредитним договором є фізичною особою, яка не є суб'єктом господарювання, відтак, ТзОВ «ФК «Вектор-Плюс» не мало повноважень щодо набуття відступленого права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним та іпотечним договорами. У зв'язку з цим, договір факторингу у вказаній частині суперечить вимогам законодавства. Просив визнати недійсним з моменту укладення договір факторингу № 15 від 28.11.2012 р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» в частині відступлення права вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 16.11.2007 року №1701/1107/71-06 та іпотечним договором від 16.11.2007 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримала позов в межах його доводів та просила задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнавали. Підтримали поданий до суду відзив. Відповідач вважає, що оспорюваним позивачем договором факторингу не було порушено прав позивача. У відповідь на твердження Позивача про те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав відповідних правових підстав на здійснення операцій факторингу зазначили наступне. ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» є фінансовою установою, що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи , яка надає фінансові послуги, а саме - факторинг, що відповідає положенням п.11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Статтею 5 вказаного Закону передбачено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Жодних додаткових дозвільних документів на надання фінансових послуг, зокрема, факторингу законодавством України не встановлено. Пунктом 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів: фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Розпорядження Нацкомфінпослуг № 231 в редакції від 03.04.2009 р., на яке посилається Позивач, не обмежує коло суб'єктів боржників та ніяким чином не ставить під сумнів законність операції факторингу. Формулювання «суб'єктів господарювання» в п.1 Розпорядження характеризує первісного кредитора в зобов'язанні. Оскільки Нацкомфінпослуг як повноважний орган держави здійснює нагляд за діяльністю фінансових установ - суб'єктів господарювання. Разом з тим, дане Розпорядження втратило чинність на підставі Розпорядження Нацкомфінпослуг № 1926 від 13.08.2015. В подальшому, розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 6 лютого 2014 року, пункт 1 Розпорядження цієї ж комісії №231 від 3 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", виключено. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (v017р710-02) (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно- правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. До того ж Розпорядження від 03.04.2009 року №231 є підзаконним нормативно- правовим актом, яке суперечить нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не може бути застосоване до спірних правовідносин. Цивільним кодексом України, який має вищу юридичну силу, не передбачено будь- яких обмежень та застережень щодо особи боржника (чи то юридична, чи то фізична особа-підприємець, чи то фізична особа) при відступленні права грошової вимоги при укладенні договорів факторингу. Отже зазначили, що у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Заміна кредиторів у зобов'язанні врегульована нормами ЦК України, тому законність, правомірність вказаного правочину не підлягає сумніву. Нормами глави 73 ЦК України та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлено жодних особливих вимог до правового статусу боржника, тому можна дійти висновку про те, що боржником у договорі факторингу може бути як юридична , так і фізична особа. Аналогічною є позиція Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що викладена в п. 1 Розпорядження від 06.02.2014 р. № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до Розпорядження від 03.04.2009 № 231» . Власне договір факторингу врегульований нормами ЦК України, а саме відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст.1078 Кодексу, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ст.1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 Постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Позивачем не надано, жодного доказу того, що оспорювані договори не відповідають вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України та порушують його права або інтереси. Враховуючи наведені обставини та норми чинного законодавства вважають позовні вимоги такими, що ґрунтуються на вільному та хибному тлумаченні вимог законодавства. Позивачем не наведено та не надано доказів в підтвердження позовних вимог. Представник відповідача Левченко Я.В. просила відмовити у задоволенні позову. Представник ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не з'явився, про дату та місце проведення повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, письмового відзиву на позов до суду не подав. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність ПАТ «Омега Банк». Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовна заява не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 16.11.2007р. між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" (Банк) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір №1701/1107/71-065 про надання кредиту в розмірі 75000,00 дол. США на строк до 15.11.2036 року. 16.11.2007 року між Акціонерним комерційним банком "ТАС-Комерцбанк" (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) укладено договір №1701/1107/71-065-7- 1, про передачу в іпотеку об'єкту нерухомого майна квартири площею 75,3 м.кв. за адресою [ADDRESS], з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 16.11.2007 року № 1701 /1107/71 -065. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (Банк) та ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (Фактор) укладено договір № 15 відступлення права вимоги заборгованості по кредитних договорах, зазначених в реєстрі, в тому числі за договором від 16.11.2007 року №1701/1107/71-065, укладеним з [PERSON] 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (Первісний іпотекодержатель) та ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс"(Новий іпотекодержатель) укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними в реєстрі, в тому числі за договором від 16.11.2007 р. №1701/1107/71-065-Z-1, укладеним з [PERSON] З оглянутого судом завіреної копії договору № 1701/1107/71-065/04 про припинення зобов'язання переданням відступного від 30.04.2013р., укладеного між кредитором - ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та [PERSON] підтверджується узгодження сторонами про припинення зобов°язань Боржника, які виникли на підставі кредитного договору №1701/1107/71-065 від 16.11.2007р. із всіма змінами та доповненнями, шляхом передачі Боржником Кредитору суми відступного не пізніше 31.10.2013 р. Згідно статуту ПАТ «ОМЕГА БАНК» рішенням загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на ПАТ «ОМЕГА БАНК», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ПАТ «Сведбанк». Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, а фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). При цьому нормами ЦК України не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб (боржників), по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України відступлення права вимоги, яке має наслідком заміну кредитора у зобов'язанні, передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, враховуючи предмет договору факторингу, до фактора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З матеріалів справи вбачається, що оскаржені договори факторингу №15 та про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року є укладеними у відповідності до вимог закону, при їх укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини. Суд приймає доводи відповідача в обґрунтування безпідставності позову позивача щодо недійсності оспорюваних договорів, який випливає з системного аналізу діючих законних та підзаконних актів. З оглянутого судом копії Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» вбачається, що вона є фінансовою установою , яка надає фінансові послуги, а саме - факторинг, що відповідає положенням п.11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Статтею 5 вказаного Закону передбачено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Жодних додаткових дозвільних документів на надання фінансових послуг, зокрема, факторингу законодавством України не встановлено. Пунктом 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів: фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Розпорядження Нацкомфінпослуг № 231 в редакції від 03.04.2009 р.,яке втратило чинність на підставі Розпорядження Нацкомфінпослуг № 1926 від 13.08.2015, не обмежувало коло суб'єктів боржників та ніяким чином не ставило під сумнів законність операції факторингу. Формулювання «суб'єктів господарювання» в п.1 Розпорядження характеризує первісного кредитора в зобов'язанні. Оскільки Нацкомфінпослуг як повноважний орган держави здійснює нагляд за діяльністю фінансових установ - суб'єктів господарювання. В подальшому, розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 6 лютого 2014 року, пункт 1 Розпорядження цієї ж комісії № 231 від 3 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", виключено. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (у017р710-02) (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно- правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Розпорядження від 03.04.2009 року №231 є підзаконним нормативно- правовим актом, яке суперечить нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не може бути застосоване до спірних правовідносин. Цивільним кодексом України, який має вищу юридичну силу, не передбачено будь- яких обмежень та застережень щодо особи боржника (чи то юридична, чи то фізична особа-підприємець, чи то фізична особа) при відступленні права грошової вимоги при укладенні договорів факторингу. У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Заміна кредиторів у зобов'язанні врегульована нормами ЦК України, тому законність, правомірність вказаного правочину не підлягає сумніву. Нормами глави 73 ЦК України та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлено жодних особливих вимог до правового статусу боржника, тому можна дійти висновку про те, що боржником у договорі факторингу може бути як юридична , так і фізична особа. Аналогічною є позиція Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що викладена в п. 1 Розпорядження від 06.02.2014 р. № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до Розпорядження від 03.04.2009 №231» . Таким чином, договір факторингу врегульований нормами ЦК України, а саме відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідач ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності при вирішенні справи по суті. В обґрунтування зазначеного клопотання зазначили, що оспорюваний правочин був укладений 28.11.2012р., позовна заява була подана 09.06.2017р. До того ж між позивачем та ТОВ « ФК «Вектор Плюс» 30.04.2013р. було підписано договір № 1701/1107/71-065/04 про припинення зобов'язання переданням відступного, де зазначається, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набуває статусу Кредитора. Тобто особа знала та погодилася з тим, що відбулася заміна кредитора в результаті укладення оспорюваного договору факторингу. Факту оспорення зазначеного договору судом не встановлено. Суд оцінює критично надану довідку ТзОВ «Аванта» № 24 від 05.03.2018р., про те, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Торговий дім «Аванта» на посаді керуючого магазином та 30.04.2013р. не перебував у відрядженні, на лікарняному і не знаходився у відпустці. З зазначеної довідки не можливо встановити характер роботи позивача, тривалість робочого часу, графік роботи, та прийти до ствердного висновку, що 30.04.2013р. [PERSON] в період дня не міг перебувати у іншому населеному пункті ніж за місцем роботи у м.Здолбунові Рівненської області. За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що [PERSON] станом на 30.04.2013 р.достовірно був обізнаний про укладення оспорюваних договорів, а відтак пропустив строк позовної давності при звернення з даним позовом до суду. Як роз»яснено у п. 11 Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Також, при вирішенні зазначеного спору, суд враховує і той факт, що оспорюваним договором факторингу № 15 від 28.11.2012р., за п.2.1. Банк відступив фактору заборгованість по кредитних договорах , переданих по акту (п.2.2), який не обмежується лише договором кредиту [PERSON], а відтак даний спір торкається прав та обов'язків інших осіб не залучених до участі у справі та може вплинути на їхні правовідносини з відповідачами у даній справі. Таким чином, оцінивши в сукупності достовірно встановлені судом докази, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за їх недоведеністю . На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed