Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просить суд: - визнати недійсним договір іпотеки № PML-307/026/2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 617, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "ОТП БАНК", права іпотекодержателя за яким передані ТОВ "ОТП Факторинг Україна" згідно Договору про відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ "ОТП БАНК" та ТОВ "ОТП Факторінг Україна"; - припинити іпотеку за № 6451550 в Державному реєстрі іпотек, накладену на підставі договору іпотеки №PML-307/026/2008, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 617, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "ОТП БАНК", права іпотекодержателя за яким передані ТОВ "ОТП Факторинг Україна" згідно Договору про відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ "ОТП БАНК" та ТОВ "ОТП Факторінг Україна"; - зняти заборону відчуження за № 6451470 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, накладену на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки № PML-307/026/2008, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 617, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "ОТП БАНК", права іпотекодержателя за яким передані ТОВ "ОТП Факторинг Україна" згідно Договору про відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ "ОТП БАНК" та ТОВ "ОТП Факторінг Україна"; - судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 24 січня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством "ОТП БАНК", правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП БАНК" було укладено договір іпотеки №PML-307/026/2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 617. Цього ж дня, 24 січня 2008 р., у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат" накладена заборона відчуження заставного майна за реєстровим № 24 до припинення чи розірвання даного договору іпотеки. Договір іпотеки укладався в якості забезпечення виконання зобов'язань позивача за кредитним договором №ML-307/026/2008 від 24 січня 2008 р., укладеного [PERSON] з відповідачем ПАТ "ОТП БАНК". Предметом іпотеки є домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.12.2007 року. Підставою для визнання недійсним договору іпотеки позивач зазначає невідповідність його положень дійсним обставинам та фактам на момент укладання договору іпотеки; відсутність необхідного обсягу у нього цивільної правоздатності при укладанні договору іпотеки, що є порушенням ст.5 Закону України "Про іпотеку". На момент укладання договору іпотеки право власності позивача не було зареєстровано згідно ст. 182 ЦК України, проте нотаріусом при посвідченні договору іпотеки, документів, що підтверджують реєстрацію права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, не було витребувано. Позивач зазначив, що будь-які правочини щодо нерухомого майна (іпотека тощо) укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року. Всупереч цьому, в договорі іпотеки міститься положення про належність предмета іпотеки позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 24.12.2007 р., що не відповідає дійсності. Позивач зазначає, згідно п.1.1. договору іпотеки, для забезпечення повного і своєчасного виконання позивачем боргових зобов'язань, визначених у статті 2 цього договору, іпотекодавець (позивач) цим надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене у статті 3 цього договору ("предмет іпотеки"). У випадку, якщо на момент укладання цього договору не здійснено державну реєстрацію договору купівлі-продажу предмету іпотеки у встановленому чинним законодавством порядку, іпотека також буде поширюватись на предмет іпотеки, що стане власністю іпотекодавця в майбутньому на підставі укладеного між іпотекодавцем та продавцем договору купівлі-продажу предмету іпотеки. Згідно п.3.1. договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.12.2007 року. Згідно п.3.2. договору іпотеки, предмет іпотеки складається з трьох жилих кімнат, а саме: 1 - А-1 - житловий будинок, загальною площею 72,9 кв.м., житловою площею - 45,6 кв.м., 2 - В - вбиральня, 3 - Е - душ, 4 - 1-6,І,ІІ - споруди. В той же час згідно п.4.5. договору іпотеки, в термін не більше 30 /тридцяти/ календарних днів з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу предмета іпотеки, іпотекодавець зобов'язується здійснити державну реєстрацію свого права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Згідно п.5.1. договору іпотеки, іпотекодавець має повне право на передачу в іпотеку всього предмету іпотеки. Тобто, на думку позивача, один пункт договору іпотеки суперечить іншому. Ще однією підставою для визнання договору іпотеки недійсним, позивач зазначає ті обставини, що, відповідно до п.2.1. договору купівлі - продажу будинку, продаж домоволодіння за домовленістю сторін вчиняється за 668 400,00 гривень, що за офіційним курсом Національного банку України на дату вчинення правочину складала еквівалент 132 356,44 доларів США. Згідно умовам кредитування за кредитним договором № ML-307/026/2008 від 24 січня 2008 р., ПАТ "ОТП БАНК" надав позивачу грошові кошти в сумі 105 885,00 доларів США на купівлю нерухомого майна (п.2. кредитного договору). Згідно п.5 ч. 1 кредитного договору, нерухоме майно визначено, як домоволодіння: житловий будинок літ.А-1, А1-1, загальною площею 72,9 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м., тераса літ. а(1)-1, ганок літ. а(2), туалет літ. В, літній душ літ. Е. Як зазначає позивач, в укладеному сторонами кредитному договорі місцезнаходження нерухомого майна не визначено, а опис та склад предмету іпотеки в кредитному договорі та договорі іпотеки - відрізняється. Таким чином, позивач вважає, що неможливо встановити та підтвердити, що, по-перше, Банк надав кредит на придбання домоволодіння, що знаходиться саме за адресою: [ADDRESS], а по-друге, валютою платежу по договору купівлі-продажу домоволодіння є гривня, а кредитного договору - долари США. Загальна сума, за яку придбано нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], значно перевищує суму, зазначену в кредитному договорі. За таких умов, позивач вважає, що факт укладання сторонами договору іпотеки суперечить вимогам п.п. 3 ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року, №1952-ГУ, норми якого забороняють укладання правочинів щодо нерухомого майна до здійснення державної реєстрації права власності на таке майно та ст. 18 Закону України "Про іпотеку" де передбачено, що лише у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Таким чином, позивач вважає, що при укладанні договору іпотеки були допущені порушення діючого законодавства України, що надає підстави для визнання його недійсним. В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, без фіксації процесу технічними засобами, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, про день слухання справи сповіщені належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 24 січня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ "ОТП БАНК", правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ "ОТП БАНК" було укладено договір іпотеки № PML-307/026/2008, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 617. Цього ж дня, 24 січня 2008 р., у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат", накладена заборона відчуження заставного майна за реєстровим № 24 до припинення чи розірвання даного договору іпотеки. Договір іпотеки укладався в якості забезпечення виконання зобов'язань позивача за кредитним договором №ML-307/026/2008 від 24 січня 2008 р., укладеного [PERSON] з ПАТ "ОТП БАНК". Предметом іпотеки є домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить Іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24.12.2007 року. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що предмет іпотеки, який складається з: 1 - А-1 - житловий будинок, загальною площею 72,9 кв.м., житловою площею - 45,6 кв.м., 2 - В - вбиральня, 3 - Е - душ, 4 - 1-6,І,ІІ - споруди, належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 24 січня 2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 608. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці, загальною площею 418 /чотириста вісімнадцять/ кв.м. Згідно відомостей, які містяться у витязі про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 19919055 від 18 серпня 2008 р., виданого комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної радн, право власності на предмет іпотеки зареєстроване 18 серпня 2008 року. Відомості щодо реєстрації права власності за позивачем на земельну ділянку, на якій знаходиться предмет іпотеки - відсутні. Продаж домоволодіння здійснено за 668 400,00 /шістсот шістдесят вісім тисяч чотириста/ гривень, які отримані продавцем від покупця під час підписання договору купівлі-продажу домоволодіння. Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про іпотеку", предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відповідно до ст. 657 ЦК України (у редакції до 01 січня 2013 року) договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно ч.1,ч.2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України", до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно п. 38 розділу 3 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р., із змінами станом на 15.08.2005 року, договори про відчуження та заставу (іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на це майно. Такі документи нотаріус приймає лише за наявності відмітки (штампу) про реєстрацію відповідних прав та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є невід'ємною частиною правовстановлювального документа. Згідно ч.4 ст. 18 Закону України "Про іпотеку", у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Аналізуючи п. 2 умов кредитування Кредитного договору № ML-307/026/2008 від 24 січня 2008 р., укладеного між банком та позивачем, згідно якого ПАТ "ОТП БАНК" надав позивачу грошові кошти в сумі 105 885,00 доларів США на купівлю нерухомого майна, а п.5 ч.1 кредитного договору нерухоме майно визначено, як домоволодіння: житловий будинок літ.А-1, А1-1, загальною площею 72,9 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м., тераса лат. а(1)-1, ганок літ. а(2), туалет літ. В, літній душ літ. Е, суд дійшов висновку, що кредитним договором місцезнаходження нерухомого майна не відображено, опис та склад предмету іпотеки в кредитному договорі та договорі іпотеки - відрізняється. Згідно п. 2.1. договору купівлі-продажу домоволодіння. продаж домоволодіння здійснено за 668 400,00 /шістсот шістдесят вісім тисяч чотириста/ гривень, які отримані продавцем від покупця під час підписання цього договору. За таких умов неможливо встановити та підтвердити, що, по-перше, відповідач надав кредит на придбання домоволодіння, що знаходиться саме за адресою: [ADDRESS], а по-друге, валютою платежу за договором купівлі-продажу домоволодіння є гривня, а кредитного договору - долари США, крім того, загальна сума, за яку придбано нерухоме майно за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Трансформаторна, буд. 34, значно перевищує суму, зазначену в кредитному договорі. Про частковий розрахунок кредитними коштами позивачем за договором купівлі-продажу домоволодіння ані в ньому, ані в договорі іпотеки не зазначено. Таким чином, укладання сторонами договору іпотеки суперечить вимогам п.п. 3 ст. 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року, №1952-ГУ, норми якого забороняють укладання правочинів щодо нерухомого майна до здійснення державної реєстрації права власності на таке майно та ст. 18 Закону України "Про іпотеку" де передбачено, що лише у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно, крім того, враховуючи пояснення позивача, зазначені в позовній заяві, що в зв'язку з його юридичною необізнаністю, документів, що підтверджують реєстрацію права власності на домоволодіння, які є предметом іпотеки, при укладанні договору іпотеки ним не надавалося, оскільки їх не існувало, а нотаріусом при посвідченні договору іпотеки їх не було витребувано, позивач не володів належним обсягом цивільної правоздатності для укладання договору іпотеки, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, для визнання правочину недійсним, суд має встановити недодержання вимог закону саме в момент вчинення правочину. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Оцінюючи всі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved