Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

У березні 2015 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з 1998 року є власником земельної ділянки площею 0.0998га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м.Боярка, масив Лисенка, квартла8, ділянка 1а. Через відсутність коштів вона не могла побудувати житловий будинок та використовувала дану земельну ділянку під огород. У 2013 році. Прийшовши до своєї земельної ділянки вона виявила, що на її земельній ділянці [PERSON] проводяться будівельні роботи. Вказала, що в даний час їй необхідно присвоїти кадастровий номер, але зробити це не може, оскільки існує накладання частини земельної ділянки, яка була надана [PERSON], а в подальшому відчужена [PERSON], на її земельну ділянку. Оскільки право власності є непорушним, вона не надавала згоди на передачу частини своєї земельної ділянки іншому громадянину, тому рішення ради та видача державного акту на право власності на земельну ділянку є грубим порушенням земельного законодавства та її прав як законного власника землі. На підставі ч.3 ст.215 ЦК України має бути визнаний недійсним і договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] та застосовані наслідки недійсності правочину шляхом скасування реєстрації права власності. Просила суд визнати незаконним (недійсним) та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №40/2128 від 29 вересня 2005 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Деснянській, 3; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №309483 на імя [PERSON], виданого 11 березня 2006 року, кадастровий номер 3222410300:01:024:0086, та скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №309483, виданого 11 березня 2006 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 0106329000160 та скасувати кадастровий номер 3222410300:01:024:0086; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Деснянській, 3, укладений 29 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], та скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При розгляді справи [PERSON] позовні вимоги уточнила (т.1 а.с. 155-161). Остаточно просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №40/2128 від 29 вересня 2005 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Деснянській, 2; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №309483 на імя [PERSON], виданого 11 березня 2006 року, кадастровий номер 3222410300:01:024:0086, та скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №309483, виданого 11 березня 2006 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 0106329000160 та скасувати кадастровий номер 3222410300:01:024:0086; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Деснянській, 2, кадастровий номер 3222410300:01:024:0086, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, укладений 29 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого за номером 12057 та скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Деснянській, 2, - серії ЯЕ №609458, виданого 06 вересня 2007 року, кадастровий номер 3222410300:01:024:0086 на імя [PERSON] та скасувати його реєстрацію у Книзі реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за №010732900163 та скасувати кадастровий номер 3222410300:01:024:0086. У судовому засіданні відповідач [PERSON] подав зустрічний позов (т.1 125-128), та заяву про зміну підстав позову (т.3 а.с. 114-119). Свої вимоги мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0600га по вул. Деснянській, 2 в м.Боярка на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 грудня 2006 року з [PERSON] Дана земельна ділянка була передана [PERSON] рішенням ради від 24 листопада 2004 року та від 29 вересня 2005 року, та в подальшому отриманням державного акту, який підтвердив право власності на земельну ділянку. Після укладення договору купівлі-продажу, він замовив виготовлення технічної документації та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Вказав, що рішення ради та отримання державного акту [PERSON] відбулось з порушеннями. Так, будь-які будівлі на даній земельній ділянці до моменту купівлі-продажу були відсутні, земельна ділянка не передавалась їй раніше у постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку, а це були землі запасу, тому Боярська міська рада не мала права безоплатно надавати дану земельну ділянку [PERSON] та порушила положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» №15-92 від 26 грудня 1992 «Про приватизацію земельних ділянок» та Земельного кодексу станом на 1996-1998 року. Саме ці порушення закону є підставою для визнання правочину (передачу земельної ділянки у власність та набуття права власності на неї) на підставі ч.3 ст.215 ЦК України, а саме рішення ради від 16 грудня 1996 року недійсним та його скасування. Вказали також, що поданий [PERSON] акт про перенесення в натуру меж земельної ділянки 1-А, кв.8 від 02 липня 1996 року складений незаконно. Просив суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинськог району Київської області №428/2 від 16 грудня 1996 року в частині передачі у власність земельної ділянки [PERSON], яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, масив Лисенка, кв.8, ділянка 1-а, площею 0,0998га; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, масив Лисенка, кв.8, ділянка 1-а, площею 0,0998га, серії ІІ-КВ №010388 від 03 березня 1998 року, виданий на імя [PERSON]; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, проти доводів зустрічного позову заперечували. Просили суд задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON], як через необґрунтованість, так і через сплив строку позовної давності. У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] зустрічний позов підтримали, проти доводів позову [PERSON] заперечували. Просили суд задоволити зустрічний позов, у задоволенні позову [PERSON] просили відмовити через необґрунтованість, так і через пропуск строку позовної давності. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, підтримав зустрічний позов. Просив суд відмовити в задоволенні позову та задоволити зустрічний позов [PERSON] У судове засідання представник Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області не зявився. Надав суду письмові пояснення по справі, просили суд слухати справу у відсутність представника ради та вирішити спір відповідно до вимог закону. У судове засіданні представники третіх осіб не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] частково та відмови в задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. [PERSON] до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. [PERSON] до ст. 22 ЗК України, 1990 року чинного на час прийняття оскаржуваного рішення, право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує це право. Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує право постійного користування землею, забороняється. За ст. 23 ЗК України право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними радами народних депутатів. За ст. 6 ЗК України 1990 року, чинного на час отримання [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); тощо. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими [PERSON] народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. У відповідності до ст. 17 ЗК України 1990 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. При розгляді справи судом встановлено, що 02 липня 1997 року були перенесені в натуру межі наданої земельної ділянки 1а, кв.8 [PERSON], що підтверджується наданим суду актом (а.с.17). На підставі рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №428/2 від 16 грудня 1996 року [PERSON] 03 березня 1998 року отримала державний акт ІІ-КВ №010388 на право власності на земельну ділянку площею 0,0998 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, масив Лисенка, квартал 8, ділянка 1а, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. За ст.ст. 22-23 ЗК України, 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. Оскільки [PERSON] отримала у встановленому порядку державний акт на право власності на земельну ділянку, тому право власності у позивача на земельну ділянку площею 0,0998 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, масив Лисенка, квартал 8, ділянка 1а, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд виникло у 1998 році. За ст. 116 ЗК України, в редакції чинної на час отримання [PERSON] державного акту громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. У встановленому ст. 118 ЗК України порядку громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. [PERSON] місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №32/791 від 24 листопада 2004 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність, яка розташована в м.Боярка для будівництва та обслуговування житлових будинку та господарських споруд [PERSON] по вул. Деснянська, 600 кв.м. Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №40/2128 від 29 вересня 2005 року затверджений проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність, яка розташована в м.Боярка для будівництва та обслуговування житлових будинку та господарських споруд [PERSON] по вул. Деснянська, 600 кв.м. Передано у приватну власність вищевказану земельну ділянку. У подальшому [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії Яб№309483. Суд критично оцінює пояснення позивача та її представника щодо підробки поданої суду копії технічної документації, оскільки належних та допустимих доказів даним обставинам суду не надано. На виконання ухвали суду Боярською міською радою Києво-Святошинського району Київської області (лист №01-10/1199 від 01 липня 2015 року) надано копію рішення сесії 4го скликання Боярської міської ради від 29 вересня 2005 року №40/2128, але не на засіданні 11 сесії 4го скликання Боярської міської ради, а на засіданні 40 сесії 4скликання Боярської міської ради від 29 вересня 2005 року, так як інформація щодо засідання 11 сесії 4скликання в Боярській міській раді відсутні. [PERSON] до вимог ст..ст. 125, 126 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Таким чином право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Деснянська, 2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, виникло у 2006 році. [PERSON] до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Також відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 3 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів. Статтею 155 ЗК України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. З матеріалів справи встановлено, що 11 серпня 2014 року були встановлені межові знаки на місцевості земельної ділянки, належної [PERSON], про що складено відповідний акт. [PERSON] до висновку експерта за результатами проведення комплексної судової експертизи з питань землеустрою та земельно-технічної експертизи №2383/16-41 від 19 серпня 2016 року надати висновок на питання чи відповідає технічна документація по виготовленню державного акту про право приватної на власності на земельну ділянку за адресою: м. Боярка, масив Лисенка, кв. 8, діл 1-а, яка згідно акту на право приватної власності на землю серії II КВ № 010388, виданого 03.03.1998 належить [PERSON], вимогам законодавства не вбачається можливим, оскільки ця документація не була надана на дослідження. Наявна в складі судової справи (том 1 а.с, 33-60) копія Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд - 0,0998 га на території м. Боярка, вул. Деснянська, Боярської міської ради Києво- Святошинського району Київської області, розроблена ПП "Перше земельне бюро" в 2014 році, не відповідає за складом та змістом вимогам законодавства чинного станом на 31.12.2014 року. Південно-східна, південно-західна та північно-західна межі земельної ділянки [PERSON], які були визначені при складанні ПП "Перше земельне бюро" Технічної документації 2014 (мал. 2), по лінійним промірам та кількості поворотних точок відповідають південно-східній, південно-західній та північно-західній межам земельної ділянки, які вказані в державному акті про право приватної власності на землю серії IIКВ № 010388 (мал. 3). Північно-східна межа земельної ділянки [PERSON], яка була визначена при складанні ПП "Перше земельне бюро" Технічної документації 2014 (мал. 2), по лінійним промірам відповідає північно-східній межі земельної ділянки, яка вказана в державному акті про право приватної власності на землю серії II КВ № 010388 (мал. 3). При цьому, північно-східна межа земельної ділянки [PERSON], яка була визначена при складанні ПП "Перше земельне бюро" Технічної документації 2014 має 4 (чотири) поворотні точки (мал. 2), а північно-східна межа земельної ділянки, яка вказана в державному акті про право приватної власності на землю серії II КВ № 010388, має 3 (три) поворотні точки (мал. 3). Визначити як співвідносяться межі земельної ділянки [PERSON] згідно державного акту про право приватної власності на землю серії II КВ № 010388 з межами згідно документації із землеустрою, на підставі якої виготовлено вказаний державний акт, не вбачається можливим, оскільки на дослідження не надану зазначену документацію. Також не вбачається можливим визначити як співвідносяться межі земельної ділянки [PERSON] згідно державного акту про право приватної власності на землю серії II КВ № 010388 з межами згідно документації із землеустрою, за координатами поворотних точок (кутів) меж земельної ділянки, оскільки координати земельних ділянок у правовстановлюючих документах не вказуються. Лінійні проміри фактичних меж земельної ділянки [PERSON] станом на 07.06.2016 року становлять (мал. 4): північно-східна межа - 33,13 м, південно-східна межа - 29,65 м, південно-західна межа - 32,62 м, північно-західна межа - 29,68 м. Лінійні проміри згідно державного акту про право приватної власності на землю серії II КВ № 010388 становлять (мал. 5): північно-східна межа 33,37 м, південно-східна межа - 29,97 м, південно-західна межа - 33,33 м, північно-західна межа - 30,00 м. Визначити чи відповідають фактичні межі земельної ділянки [PERSON] межам згідно державного акту про право приватної власності на землю серії II КВ № 010388, за координатами поворотних точок (кутів) меж земельної ділянки, не вбачається можливим, оскільки координати земельних ділянок у правовстановлюючих документах не вказуються і координати цієї ділянки, які були визначені при розроблені документації із землеустрою на підставі якої виготовлено вказаний державний акт, на дослідження не надані. Лінійні проміри фактичних меж земельної ділянки [PERSON] станом на 07.06.2016 року становлять (мал. 6): південно-східна межа - 30,37 м, південно-західна межа - 19,95 м. Визначити лінійні проміри фактичних північно-західної та північно-східної межі земельної ділянки [PERSON] не вбачається можливим, оскільки при проведенні обстеження в натурі (на місцевості) [PERSON] не вказав місцерозташування поворотної точки, яка на плані державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 609458 (том 1 а.с. 129) позначена літерою "Б" (мал. 1). Лінійні проміри земельної ділянки [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 609458 становлять (мал. 7): північно-східна межа - 20,00 м, південно-східна межа - 30,00 м, південно-західна межа - 20,00 м, північно-західна межа - 30,01 м. Визначити чи відповідають фактичні межі земельної ділянки [PERSON] межам згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 609458, за координатами поворотних точок (кутів) меж земельної ділянки, не вбачається можливим, оскільки координати земельних ділянок у правовстановлюючих документах не вказуються. Фактичні південно-східна та південно-західна межі земельної ділянки [PERSON] частково не співпадають з південно-східною та південно-західною межами цієї земельної ділянки, які були визначені при розроблені документації із землеустрою на підставі якої виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 609458. Відхилення між вказаними межами становить від 13 до 42 см, тобто дані відхилення є не значними. На малюнку 8 фактична південно-східна земельної ділянки [PERSON] позначена червоною пунктирною лінією від В1 до Г1, а фактична південно-західна межа - червоною пунктирною лінією від Г1 до А1. На малюнку 8 південно-східна земельної ділянки [PERSON], яка була визначена при розроблені документації із землеустрою та на підставі якої виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 609458, позначена суцільною червоною лінією червоного кольору від В до Г, а південно-західна межа - суцільною червоною лінією від Г до А. Визначити чи збігаються фактичні північно-західна та північно-східні межі земельної ділянки [PERSON] з північно-західною та північно-східні - межею цієї ділянки, які були визначені при розроблені документації землеустрою на підставі якої виготовлено державний акт на право власності1 земельну ділянку серії ЯЕ № 609458, не вбачається можливим, оскільки при проведенні обстеження в натурі (на місцевості) [PERSON] не вказав місцерозташування поворотної точки, яка на плані державного акту на при власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 609458 (том 1 а.с. 129) позначені літерою "Б" (мал. 1). Земельна ділянка, яка належить [PERSON], згідно координат, визначених ПП "Перше земельне бюро" при складанні Технічної документа:; 2014, частково перетинається із земельною ділянкою [PERSON], згідні координат фактичних меж цієї ділянки. Площа перетину земельних ділянки становить 0,0213 га. На малюнку 9 межі земельної ділянки [PERSON] згідно координат Технічної документації 2014, позначені суцільними лініями синього кольору фактичні межі земельної ділянки [PERSON] - пунктирними лініям: червоного кольору, а площа перетину земельних ділянок - штрихування: жовтого кольору. Земельна ділянка, яка належить [PERSON], згідно координат визначених ПП "Перше земельне бюро" при складанні Технічної документації: 2014, частково перетинається із земельною ділянкою [PERSON], згідні координат визначених ТОВ "Атлант-К" при складанні Технічної документації 2007. Площа перетину земельних ділянок становить 0,0208 га. На малюнку 10 межі земельної ділянки [PERSON], згідне координат Технічної документації 2014, позначені суцільними лініями синьог: кольору, межі земельної ділянки [PERSON], згідно координат Технічнеї документації 2007, - суцільними лініями червоного кольору, а площа перетик; земельних ділянок - штрихуванням жовтого кольору. Земельна ділянка, яка належить [PERSON], згідно координат фактичних меж, частково перетинається із земельною ділянкою [PERSON]Б,. згідно координат фактичних меж цієї ділянки. Площа перетину земельних ділянок становить 0,0202 га. На малюнку 11 фактичні межі земельної ділянки [PERSON] позначені пунктирними лініями синього кольору, фактичні межі земельної ділянки [PERSON] - пунктирними лініями червоного кольору, а площа перетину земельних ділянок - штрихуванням жовтого кольору. Надати висновок на питання чи перетинається земельна ділянка [PERSON], згідно координат визначених при розробленні документації із землеустрою на підставі якої виготовлено державний акт про право приватної власності на землю серії II КВ № 010388, із земельною ділянкою [PERSON], згідно координат визначених при складанні Технічної документації 2007 та координат фактичних меж, не вбачається можливим, оскільки на дослідження не надані координати, які були визначені при розроблені документації із землеустрою на підставі якої виготовлено державний акт про право приватної власності на землю серії II КВ № 010388. Враховуючи висновки експертизи, а саме те, що земельна ділянка [PERSON] накладається на земельну ділянку [PERSON] частково, та за рішення ради від 29 вересня 2005 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку, яка належить позивачу з 1998 року. Тому рішення ради є незаконним та порушує права позивача, на його підставі був виданий державний акт, тому суд визнає рішення ради та державний акт недійсним. Не підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги, оскільки [PERSON] не надав суду доказів які саме його прав були порушені оскаржуваним рішенням ради та подальшою видачею [PERSON] державного акту, враховуючи те, що право власності у [PERSON] виникло у 1998 році, а у [PERSON] лише у 2006 році. За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. 29 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Деснянська, 2, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3222410300:01:024:0086. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). [PERSON] до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи Так, за правилом ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. [PERSON] до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні представник позивача вказував, що договір купівлі-продажу земельної ділянки слід визнати недійсним на підставі ч.3 ст.215 ЦК України, але не вказав якому саме закону не відповідає укладений правочин, тобто підстава заявленого позову не уточнив їх ні при поданні уточненої заяви, ні при наданні пояснень, а саме якому закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає. За змістом ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Пленум Верховного Суду України вказав, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (абз. 3, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно із ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. [PERSON] до ст.119 ЦПК України підставами позову, які згідно приписів ст.ст.31,215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про не доведеність позивачем підстави визнання недійсним правочину, які б суд мав змогу перевірити, а відповідачу у разі заперечення проти позову подати відповідні заперечення. Посилання у позовній заяві лише на ч.3 ст.215 ЦК України суд вважає недостатнім обґрунтуванням. Також суд не бере до уваги посилання позивача на тотожність спору зі справою №369/12633/13ц, оскільки обставини справи є різними, зокрема це часткове накладення, наявність технічної документації [PERSON]. тощо. Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. [PERSON] до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна (ст.ст.387,388 ЦК України). [PERSON] до роз'яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Такі ж розяснення викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». За змістом наведених вище розяснень права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову про витребування майна, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст.388 ЦК України. [PERSON] правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року при розгляді справи № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не є стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. [PERSON] до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обовязку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача у всіх випадках. Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. [PERSON] до ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом. Отже відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. При розгляді справи про визнання договору недійсним, судом було встановлено, що [PERSON] є набувачем спірної квартири, придбаної за відплатними договором. За таких обставин, [PERSON], яка вважає себе власником частини земельної ділянки, має право витребувати цю частину від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.3 ст.388 ЦК України, а не шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків його недійсності, учасником якого вона не є. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] та часткового задоволення позову [PERSON]

Outcome: dismissed