Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 25- 27), просили стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у розмірі 115812,36 дол. США, що за курсом 12,94 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.09.2014 року складає 1498611,94 грн., за кредитним договором № LGAVAE00000002 від 27.10.2006 року та стягнути з відповідача судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачем порушено умови зазначеного договору в частині своєчасного повернення кредиту, а тому виникла заборгованість по відсотках за прострочення виконання зобов'язання по кредитному договору. В судове засідання представник позивача не з'явився, однак направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проси в їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак від його представника надійшла заява, відповідно до якої відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить застосувати строк позовної давності, на підставі чого в позові відмовити. Суд, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 27 жовтня 2006 р. між сторонами був укладений кредитний договір № LGАVAE00000002, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 18525,50 доларів США на строк до 27.10.2011 р., зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,84 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с. 11-12) Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. (ч.2 ст. 615 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2011 року під час розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № LGAVAE00000002 від 27.10.2006 року, позовні вимоги позивача були задоволені та стягнуто з [PERSON] на користь позивача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № LGAVAE00000002 від 27.10.2006 року станом на 07.07.2009 року в розмірі 104089,95 грн. (а.с. 6) Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» посилається на порушення відповідачем, протягом дії кредитного договору, зобов'язань щодо проведення щомісячної оплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, у відповідності до графіку платежів, у зв'язку з чим станом на 24.09.2014 року утворилася заборгованість за Кредитним договором № LGAVAE00000002 від 27.10.2006 року на загальну суму - 128914,50 дол. США, яка включає: заборгованість за кредитом - 9004,29 дол. США; заборгованість по процентами за користування кредитом - 6216,70 дол. США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 619,50 дол. США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 113074,01 дол. США. Також позивач вказав, що від цієї суми була відрахована сума, яка була стягнута за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2011 року на суму 115812,36 грн. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 258 Цивільного кодексу України визначено вимоги до яких застосовується спеціальна позовна давність, серед іншого, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, у тому разі, коли на момент звернення з позовом виконання зобов'язання було прострочено понад один рік, стягнення неустойки (штрафу, пені) за минулий час обмежується одним роком перед зверненням зацікавленої особи до суду, якщо не будуть визнанні поважними причини пропуску даного строку. Відповідно до положень пункту 1 статті 259 Цивільного кодексу України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах, та інших документах, якими обмінювались сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності. Однак в матеріалах справи відсутні домовленості сторін з приводу збільшення строку позовної давності. Як убачається з матеріалів справи, між сторонами спору виникли відносини на підставі кредитного Договору № LGAVAE00000002 від 27.10.2006 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» та [PERSON]. 29.07.2009 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № LGAVAE00000002 від 27.10.2006 року. Крім того, позивач 14.01.2015 року звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № LGAVAE00000002 від 27.10.2006 року. Як передбачено у п.7 ч.13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", Кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Крім того, як роз'яснено у пункті 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011 року «за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)», встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» пред'явило вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № LGAVAE00000002 від 27.10.2006 року поза межами загальних строків позовної давності, враховуючи, що початок перебігу строку позовної давності починається у позивача з моменту невиконання зобов'язань по кредитному договору, в даному випадку строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав після набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2011 року та зверненням до Лисичанського міського суду Луганської області 14.01.2015 року, що дає підстави суду відмовити у задоволенні позову, у зв'язку зі спливом позовної давності Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до положень ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Така правова позиція висловлена у Висновках Верховного Суду України, викладена у рішеннях прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, безпосередньо у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-116 цс13. Зважаючи на те, що судом встановлено, що позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором пред'явлено поза межами загальних строків позовної давності, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову, як це передбачено ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, також зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованість по процентами за користування кредитом - 6216,70 дол. США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 619,50 дол. США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 113074,01 дол. США. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, як це передбачено ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межа даного спору судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed